Historien om

dengang vi lærte danskerne at

Bo Bedre

Af Anker Tiedemann

1. udgave 2011

Copyright © Anker Tiedemann

M.T. Press 2011

ISBN 978-87-994363-0-9

Klik på ikonet for indholdsfortegnelse i den eReader, du bruger. Så vil du kunne se en oversigt over kapitlerne og klikke dig direkte frem til det enkelte af dem.

Lav hellere et boligblad

Bo Bedre kom ind i mit liv i begyndelsen af december 1960. Jeg blev ringet op af en god ven, som var forlægger på Gjellerups Forlag. Han havde blandt andet udgivet en bog om dansk brugskunst, som jeg havde skrevet sammen med Arne Karlsen, der ligesom jeg er arkitekt.

     – Jeg er blevet kontaktet af en mand, som hedder Palle Fogtdal, sagde min ven forlæggeren. – Han er ved at lave et blad om boligindretning og spurgte, om jeg kendte nogen, der kunne skrive om møbler. Jeg tænkte, at det kunne være noget for dig.

     Det var det. Det var lige noget for mig. Jeg fik et telefonnummer.

     Jeg vidste godt, hvem Palle Fogtdal var. Jeg var levende optaget af at fotografere og abonnerede på bladet Fotomagasinet, som Jørgen Lademanns forlag, Skrifola, begyndte at udgive i 1958, og lidt misundelig havde jeg bidt mærke i redaktørens navn, Palle Fogtdal. At være redaktør af et fotoblad – det måtte være alle tiders ...

     Jeg fik en aftale, sadlede min Velosolex-knallert og kørte hen til Vesterbrogade 60, hvor Fogtdal havde sit lille forlag.

Palle Fogtdal var boghandleren, som kom til København fra Lolland. Han var uddannet i Thaaning Steffensens boghandel i Sakskøbing, hvor han efter fire års elevtid fik en anbefaling, hvori der blot stod, at han havde visse evner for vinduespyntning. Den førte ham til et job i København hos Dansk Bogtjeneste, der udarbejdede kataloger og reklamemateriale for boghandlerne.

     Boghandlermedhjælperne havde et lille blad, der hed Bogormen. Det blev Fogtdal redaktør af, og det var som sådan, han i 1954 blev opdaget af Jørgen Lademann, der gjorde ham til redaktør af Fotomagasinet. Samt af to andre flotte blade, Madame og Filmjournalen.

     Hvad jeg som fotoamatør ikke anede var, at både Fotomagasinet og de to andre blade var født som henholdsvis tyske og amerikanske blade. Lademann var smart. Han købte de udenlandske klicheer, og med danske tekster rystede Fogtdal det hele sammen til populære og flotte blade – noget som vi på den tid slet ikke var vant til at se i Danmark.

     Her lærte Fogtdal kunsten at lave blad, og på et vist tidspunkt gav Lademann ham lov til at udgive nogle bøger for egen regning. Det blev til årbøgerne Fodbold-Jul, Bil-Revyen og Grammofonbogen, den sidste med flotte helsidesbilleder af danske popstjerner og indlagt »mystisk plade«.

     Farvebillederne til Grammofonbogen skar Fogtdal til af klicheer, som grammofonselskaberne havde brugt til deres store LP-omslag. Dem fik han gratis.

     Med disse bøger havde han tjent nogle penge, og yderligere 40.000 kr. havde han lånt af sin far, der var bankbestyrer i Nysted. Nu ville han udgive et blad. Et rigtigt blad i international stil.

     Fogtdal havde mest lyst til at lancere et dameblad ved navn Eva, men hans kone, Inger Marie, sagde igen og igen, at han hellere skulle lave et boligblad. – Se på os selv, sagde hun, – vi er mange familier, der i dag står over for at skulle bygge rede i en lejlighed eller et lille hus.

     Det var også Inger Marie, der fandt på bladets navn: Bo Bedre.

Jeg gik op ad den gamle trappe i et baghus inde bag Carlton-biografen på Vesterbrogade og fandt Palle Fogtdal i nogle små kolde rum oppe under taget.

     Han havde gjort sig en hel del tanker om det nye blad og lavet en dummy, dvs. en model til det første nummer, klippet og klistret sammen af diverse billeder. Sådan kunne bladet komme til at se ud.

     Billederne havde han delvis hentet fra et svensk boligblad, der på det tidspunkt var fem år gammelt. Allt i hemmet hed det; det blev udgivet af Bonnier i Stockholm.

     Jeg var ikke enig med ham i, at der skulle være en reportage om lange aftenkjoler – »Nat i rosa« skulle den hedde – men ellers var oplægget meget spændende. Han så spørgende på mig: Kunne jeg mon skrive nogle af artiklerne om møbler og indretning og gøre det i en vis fart?

     Han var i fuld gang med at sælge annoncer, men det redaktionelle var der ikke gjort så meget ved.

     Jo, det kunne jeg bestemt. Det var som sagt lige mig.

Bladet skulle udkomme den 28. februar 1961. Den dato var mindre end tre måneder væk, så jeg fik travlt. De fleste af illustrationerne havde vi. Palle havde fået en aftale med Bonnier om, at vi kunne bruge alt stoffet i de allerede udgivne fem årgange af Allt i hemmet – naturligvis imod betaling.

     Jeg skulle også have betaling. Som arkitekt var jeg vant til at skrive timesedler, så vi aftalte, at jeg skulle have 14 kr. i timen. Men da jeg arbejdede både dag og nat – også juleaften – blev det hurtigt for dyrt for Palle, så vi gik over til en fast gage.

     Første nummer var på 84 sider, heraf 24 sider annoncer, og mange af siderne var trykt i farver. På det tidspunkt havde intet blad i Danmark så mange farvesider, og der var heller ingen populære blade med »fast ryg«. De var alle klammeheftede.

     Allerede det første nummer blev en enorm succes. Palle havde fået trykt 50.000 eksemplarer, og de blev revet væk. Han havde en fjern bekendt, som kom op på forlaget og frækt prøvede at tigge et eksemplar. – Vi har faktisk ikke flere, sagde Palle, – men her har du 2,50 kr.; så kan du gå ned i en kiosk og prøve at finde et eksemplar.

Palle Fogtdal fotograferet under en udflugt med bladets medarbejdere.

Det første år bestod redaktionen af Palle, hans højre hånd, forlagsmanden Kaj Paaskesen, og mig. Derefter var jeg bladets chefredaktør i seksten herlige år. Man kaldte mig ligefrem mr. Bo Bedre, og venlige mennesker har påstået, at Simon Spies lærte danskerne at rejse, Irma-Olsen lærte dem at drikke vin, og Bo Bedre lærte dem – at bo bedre.

     I det første år var Palle med hele vejen. Bo Bedre var hans barn. Jeg medbragte mit netværk og min viden om stoffet og lagde knofedt i det redaktionelle arbejde, men han var den, der havde »næsen« eller »rygraden« for, hvad der kunne sælges til et stort publikum.

     Jeg var fagmanden, han var bladmanden. Faktisk udgjorde vi et glimrende team, og jeg lærte en masse af ham. Han gjorde også mig til bladmand.

     Palle er et meget generøst menneske, men i sine unge år havde han også et temperament, som han kunne have svært ved at styre. Der gik en historie om, at han engang smed en skrivemaskine efter en af sine medarbejdere, men det er nu en af den slags historier, der bliver bedre og bedre, hver gang de bliver fortalt. Han smed kun en pennebakke – uden at ramme.

     Naturligvis kunne der være ting, som vi var uenige om, men han og jeg har aldrig for alvor stødt os på hinanden. Inderst inde vidste vi nok, at vi ikke kunne undvære hinanden. Han var udgiveren, der tjente de mange penge, men også sad med alle problemerne, da de dukkede op. Jeg var den, der morede mig med et blad, der – sagt i al klædelig ubeskedenhed – skabte historie.

     Nu de mange år efter er jeg blevet klar over, at jeg ved skæbnens tilskikkelser – og ved at være til stede på det rigtige tidspunkt – var som skabt til Bo Bedre. Derfor bør jeg også forklare, hvordan jeg blev »skabt«. Det kommer de næste kapitler til at handle om.

     Jeg fortæller om mig selv, men jeg prøver også at give et billede af det liv, vi levede i 30’erne og 40’erne, dengang mange drømte om at komme til at bo bedre.

Allerede året efter Bo Bedre’s grundlæggelse bragte vi et stort billede af medarbejderne og deres børn, der klippede julepynt. Bagest sidder Palle, mens jeg står til venstre. Min kone, Thérèse, sidder til højre iført en rød kjole.

Tøjbutikken på Vennemindevej

Mine forældre havde en manufakturhandel i nummer 51 på Vennemindevej på det yderste Østerbro i København. Det var et nyt arbejderkvarter. Mange mænd og kvinder omkring os arbejdede på Wessel & Vetts tekstilfabrik i Landskronagade, eller mændene lossede kul og koks nede i havnen. Tøjbutikken havde derfor et stort salg til de unge familier.

     Det var folk med beskedne indkomster. På Vennemindevej holdt der kun én bil nede i den anden ende. Den tilhørte faderen til en af mine kammerater på Bryggervangens skole. Kun på grund af bilen husker jeg, at sønnen hed Arne.

     Var der få biler, så var der til gengæld mange butikker på den lange Vennemindevej og i dens sidegader. Der var købmand Danielsen og grønthandler Nielsen og slagter Smidt og cigarhandler Ulriksen og bager Saust og barber Hansen og en ostehandler, hvis vindue hele tiden blev vasket ren med et gardin af rindende vand. Samt frøkenerne Jørgensen, der solgte mælk i flasker og friskt smør, som de gravede ud af små tønder, dritler, med riflede træskeer, som stod dyppet i vand.

     Og så var der altså mine forældres butik på hjørnet af Otto Mallings Gade. En butik med store udstillingsvinduer og udhængsskabe og hvide markiser, som hver solskinsdag skulle rulles ned med et håndsving.

     Når jeg i dag ser Mads Skjerns butik i Matador, er jeg tilbage i butikken. Det var en af de gode, gamle med undertøj og korsetter i vinduet og strømpebånd i metermål. Der var reoler med små skuffer fulde af trisser med kulørt sygarn, og der var stabler af stoffer til både sengetøj og fruekjoler. Og midt i det hele var der så min far og hans efterhånden ret mange »unge damer« i brune kitler, hver med et målebånd om nakken og en saks dinglende i en elastik fra bæltet.

     Forretningen åbnede hver dag kl. 8 og lukkede kl. 18, om fredagen dog kl. 19 og om lørdagen kl. 20. Det gav en arbejdsuge på 63 timer. Og efter lukketid sad min far så og førte regnskab med pen og blæk i en stor bog med linierede sider, mens jeg hjalp ham med at tælle mønter og stable dem i sirlige små tårne med tyve mønter i hvert.

Min far var en glimrende sælger. Han kunne snakke med kunderne og finde varerne til dem, når de kom for at købe et eller andet. Og når købet var afsluttet med et højt kling fra klokken i det store kasseapparat, pakkede han varerne ind i brunt papir, bandt en snor omkring pakken og forsynede snoren med en bærepind.

     Det med at snakke med kunderne var min mor ikke helt så god til – selv om hun ligesom min far var butiksuddannet. De havde fundet hinanden omkring 1924 som ekspedienter i stormagasinet Fonnesbeck på Strøget, han i de brede metervarer, hun i de smalle kulørte bånd.

     Min mor stod som regel oppe i baglokalet, og efter store mønstre af brunt papir klippede hun kitler og forklæder, som en mindre hær af damer i ejendommen syede færdige.

     I dette flittige miljø voksede min bror, Erling, og jeg op som »to forkælede enebørn« – som de påstod i familien.

De store ejendomskarreer på det yderste Østerbro var som landsbysamfund med en tyk mur af små lejligheder omkring en stor plads i midten. Herinde i »gården« legede alle vi unger; blot havde vi forbud mod at gå ind i de indhegnede pladser med skraldespande – hvad vi selvfølgelig gjorde. Skraldespandene var store, tunge kasser af jernplade, som var gode at hoppe op på. De blev hentet af skraldemænd, som løftede dem op på ryggen og bar dem ud gennem porten til den hestetrukne skraldevogn i Landskronagade.

     Pigerne hinkede med deres hinkesten, og drengene var yoyo-ekvilibrister, eller de spillede terre med fem små terningformede sten, som blev kastet op i luften og grebet efter nogle ældgamle regler, som kun drengene kendte – deres fædre havde for længst glemt reglerne.

     Flere af os havde også et løbehjul, der i vores indforståede sjuskesprog blev omtalt som et jøvejul.

     Når vejret var godt, blev der stillet nogle store stativer op i gården, og så gik husmødrene i gang med at banke tæpper og sengetøj, så støvet føg dem om ørerne.

     I dag er det længe siden, jeg har set en rigtig tæppebanker, men dengang havde alle familier en. Nogle af dem bankede vist også unger med den.

     Rundt omkring i kældrene var der specielle vaskerum med store gruekedler, og familierne havde hver deres vaskedag. Dette var også med til at få familierne til at »komme hinanden ved«. Man måtte arrangere sig, og for familier med mange børn og meget vasketøj var det ofte muligt at bytte sig til en ekstra vaskedag med nogle af dem, der kun havde en lille vask.

     Min mor gik ikke i vaskekælderen – og min far slet ikke. Vi havde råd til en vaskekone, som kom ind og stod hele dagen med sine røde arme i det varme vand og trak vores tøj op og ned i gruekedlen.

     Bagefter blev tøjet båret hen til »rullemor« i Otto Mallings Gade. I hendes stue stod der er et kæmpemonstrum af en rulle med et stort svinghjul og tunge valser, som sengetøj og duge blev glattet imellem.

Karreerne var ret nye. De var opført i tyverne, så der var toilet i alle lejlighederne, men ikke noget bad. Vi vaskede os ved køkkenvasken, og når vi trængte til et bad, gik vi ned til Østerbros Svømmehal og skrubbede skidtet af kroppen med træuld og krads kommunal sæbe.

     Det var også nede ved svømmehallen, at vi gik til dans i Poul Hulds Danseskole. Det var jeg ikke meget for – jeg havde ikke spor lyst til at danse omkring med små tyls-indhyllede piger med store sløjfer i håret.

     Min bror, Erling, skyndte sig hurtigst muligt med at blive smidt ud. Han kastede simpelt hen sin pose med dansesko i maven på den imposante hr. Huld og blev hentet af en flov og undskyldende mor.

Hjemme boede vi mere komfortabelt end de fleste af vores skolekammerater. Mange af dem sov ganske enkelt i en seng ved fodenden af deres forældres dobbeltseng.

     Hos os havde vi god plads, og det skyldtes, at det var lykkedes mine forældre at slå tre lejemål sammen. Dels var der oppe bag butikken en lejlighed med indgang fra Otto Mallings Gade, og dels lejede de i 1934 lejligheden på første sal oven over forretningen. De to lejemål blev forbundet med en indvendig trappe, hvor der før havde været nogle skabe.

     På første sal havde vi soveværelser og et kammer til den unge pige, og bag forretningen var der to stuer – en stue, hvori vi opholdt os, og en fin stue, som kun blev brugt, når der kom gæster, der var lige så fine som stuen. I den fine stue skinnede lyset fra en prismelysekrone på fornemme stilmøbler med svungne ben.

Under krigen fik mine forældre lavet en forbindelse mellem de to stuer bag forretningen. Den havde form af en bred, åben port med en buet overligger. I folkemunde kaldte man den slags for en værnemagerbue. Man behøvede dog ikke at være værnemager – altså tjene penge på tyskerne – for at lave den.

     Da det under krigen efterhånden blev svært at få noget at putte i kakkelovnene, måtte vi lukke hullet ind til den fine stue med et stort tæppe, så rigtig glæde af værnemagerbuen havde vi ikke.

     Alle rum blev opvarmet med kakkelovne. Hver familie i karreen havde et rum i kælderen, og her opbevarede de koks, som en kul-og-kokshandler kom med i sække. Faktisk var det et slemt svineri. Dels støvede det, når vi fyrede med koksene, dels osede kakkelovnene stuerne til. Tog man en ren skjorte på, varede det kun en dag eller to, før der var en sort rand på indersiden af flippen.

     Da vi under krigen ikke mere kunne få koks, gik vi over til tørv fra den jyske hede. De svinede endnu mere.

     Men plads havde vi. Min bror og jeg fik hver sit værelse, hvad kun meget få af vores kammerater havde. Jo, vi var »to forkælede enebørn«.

     Men vi blev alligevel holdt i kort snor, når det gjaldt lommepenge, og da jeg kom i den alder, hvor jeg havde besøg af søde piger, kunne de godt få lov til at spise med til middag, hvis jeg betalte 1,75 kr. pr. måltid.

     Men så skulle pigerne så sandelig også spise op!

Mine forældre havde ofte gæster, og alle disse voksne kaldte min bror og jeg for onkler og tanter – hvad enten vi var i familie med dem eller ej.

     Der var onkel Georges og tante Astrid – de sagde, at han slog sin kone ihjel, fordi han tvang hende til at køre op ad bakke på cykel, selv om hun havde astma. Han var min mors ældste bror, rejsende i malervarer og derfor den eneste i familien, der havde bil. Hjemme havde han en stjernekikkert, et mikroskop og bøger, som alle var spændende at kigge i. Han var ubetinget min yndlingsonkel.

     Der var onkel Frode og tante Rigmor. Han var cigarhandler og gik meget op i, at han havde en høj grad i frimurerlogen.

     Der var også onkel Holger og tante Nina, onkel Christian og tante Lily og onkel Dan og tante Janette. Alle levede de det samme ret beskedne liv som os, men når de mødtes i de små, overmøblerede stuer, blev selskabslivets regler overholdt. Ofte var herrerne i smoking og damerne i lange kjoler, og hjemme hos os havde min mor og den unge pige stået i køkkenet i timevis for at fremtrylle fine retter.

     Et hofnummer var en forret i form af små »modeller« af røde fluesvampe. De var skabt af hårdkogte æg, som var dækker med røde hatte af halve tomater og plantet i en grøn eng af stuvet spinat.

     En anden forret bestod af en rund, blævrende gelérand, farvet grøn med frugtfarve og med en fiskesalat i hullet i midten. Sådan noget rund randmad fik man mange steder, når det skulle være fint.

     I min konens barndomshjem havde de hunden Jette, der uheldigvis spiste det meste af en gelérand, hvilket fik den til at ligne en oppustet fodbold. Familien påstod hårdnakket, at den dagen efter tabte al håret på venstre side af kroppen.

     Til maden drak tanterne og onklerne øl, men nogle gange, når det skulle være ekstra fint, fik de også rødvin. Den blev købt henne hos købmand Danielsen på hjørnet af Landskronagade, og det var altid en Mâcon – det var et navn, som både købmanden og hans kunder kunne udtale.

     Købmand Danielsen havde også tre store kaffemøller stående i vinduet. På den første stod der Standard, på den næste Premium og på den sidste Luksus. Men det forlød, at der var de samme bønner i alle tre møller.

     Under krigen var det slut med at skænke rigtig kaffe. De voksne indtog »løbesod«, der var brygget på Jaba kaffeerstatning og blandet med Rich’s – begge dele fremstillet af ristede cikorie-rødder.

     Min bror og jeg fik ikke løbesod; vi samlede til gengæld flittigt på Richs-billederne, der lå i de gule pakker, og klæbede dem ind i flotte, belærende album.

Følte vi os finere end så mange andre familier i karreens lejligheder? Måske. Vi var ikke arbejderklasse; vi var middelklasse, og der blev sat visse kulturelle standarder.

     Begge vore forældre gik op i musik og opera. Mor spillede på det lille flygel, der fyldte en fjerdedel af stuen, og far sang.

     Jeg var kun ti år gammel, da de første gang tog mig med i Det kongelige Teater til Oehlenschlägers Sankt Hansaften-Spil og balletten Amors og Balletmesterens Luner, og inden året var omme, havde jeg været endnu to gange i Det kongelige til Der var engang og Aladdin – samt i det for længst nedlagte Casino-teater i Amaliegade for at se syngespillet Capriosa. Andre klassikere spillede jeg på mit dukketeater.

     Men fine fornemmelser? Jo, lidt. Det er fx karakteristisk, at min bror og jeg ikke var dus med vore forældre. Indtil vi forlængst var blevet voksne, tiltalte vi dem i tredje person: – Har far 35 øre til en biografbillet? – Vil mor godt stoppe hullet i min strømpe?

     Til fastelavn fik vi nogle meget flotte dragter – et år var min bror politibetjent, mens jeg var sørøver (det passede meget godt til vore temperamenter) – og vi var hvert år med til at slå katten af tønden under en fest for alle karreens unger. Den blev afholdt på en kro i Vangede, hvor en skuespiller gav rollen som Klodshans med en udstoppet gedebuk. Det var noget, min far arrangerede.

     Men vi fik ikke lov til at rende rundt og rasle og synge Boller op, boller ned, boller vil vi have. Det var vi i hvert fald for fine til. – I skal ikke tigge, lød det.

     Vi måtte nøjes med at stå nede i butikken og dele én- og to-ører ud til alle de andre børn, når de kom ind og raslede. To-ørerne gav vi til vores kammerater. Alle de andre børn fik kun én øre.

Ikke mindst min mor havde ambitioner på sine sønners vegne. Vi skulle blive til noget, og hun holdt os strengt til lektierne.

     Som så mange andre brødre kom vi til at gå hver sin vej. Erling blev gammelsproglig student. Han lærte latin og græsk. Som uddannet lærer blev han skoleinspektør ved Sankt Norberts Skole i Vejle, og i fjordbyen gik han ind i politik og blev medlem af byrådet. I tyve år var han amtsborgmester og som sådan medlem af utallige organisationer, udvalg, bestyrelser, selskaber, råd og nævn. I mange år var han formand for amtsrådsforeningen, og i en periode sad han i Etisk Råd, de sidste tre år som formand.

     Jeg, derimod, gik en helt anden vej. Jeg blev matematisk student og arkitekt, og det er nok ikke helt forkert, når min lillebror påstår, at han gennem livet har arbejdet med ord, mens jeg har arbejdet med tal. Det er i hvert fald motivet i et lille eventyr, som han læste op, da vi for ikke så længe siden fejrede en af mine runde fødselsdage. Det kommer på de næste sider.

HISTORIEN OM TAL OG ORD 

Der var engang – sådan begynder alle gode eventyr, og sådan begynder også dette.

     Der var engang her i staden en kludekræmmer og hans kludekræmmerkone. De havde to børn. To sønner var det. Den ene hed Tal, og den anden hed Ord.

     Det er jo mærkeligt, som navne skaber, hvad de nævner, thi Tal havde ikke meget andet end tal i hovedet, og Ord fantaserede allermest om ord.

     Det siger sig selv, at de to brødre af samme grund nødvendigvis måtte være meget forskellige, ja, at de til en vis grad levede i hver sin verden.

     Hvor den ene tænkte matematisk, tænkte den anden grammatisk.

     Hvor den ene tænkte aritmetisk, tænkte den anden aristotelisk.

     Hvor den ene tænkte på mekanikken, tænkte den anden på retorikken.

     Hvor den ene tænkte i ligninger, tænkte den anden i lignelser.

     Hvor den ene tænkte i polygoner, tænkte den anden i aspekter.

     Studenter blev de fra det samme gymnasium, men hvor den ene lærte om Euklids elementer, læste den anden Platons dialoger.

     Som bekendt er det uudsigelige mere betydningsfuldt end dét, der kan siges, og dét, der kan siges, mere betydningsfuldt end dét, der bare kan tælles.

     Så på en måde kunne ingen af dem alligevel gribe hele virkeligheden – Tal kunne ikke gribe den med sine tal, og Ord ikke med sine ord.

     Nu er der dét med matematik, at man er nødt til at bruge ord og andre symboler for at kunne udtrykke tallene, de rationelle såvel som de irrationelle – og med hensyn til grammatikken er det heller ikke anderledes end, at også den har brug for tal – ja, fx blot for noget så banalt som ental og flertal.

     Så selv om de to kludekræmmerdrenge således voksede i hver sin retning, så havde de alligevel tit brug for hinanden, ja, de kunne trods al deres forskellighed på en måde slet ikke undvære hinanden.

     Nogle gange måtte Tal ringe til Ord for at få forklaret et begreb, endda på et fjernt sprog, og ikke så sjældent måtte Ord ringe til Tal for at få rede på noget eksakt, som matematikken bedre end grammatikken evner at udtrykke.

     Så – som årene gik, blev tilværelsens komplementaritet tydeligere og tydeligere for dem begge. Der blev derved ligesom bedre plads hos den ene til den anden og hos den anden til den ene, og selv om Tal altid ved at tælle kunne minde sig selv om, at han var den ældste og altså havde lidt flere tal på bagen, så trøstede Ord sig effektivt med, at en sådan tankegang jo blot var udtryk for den matematiske fundamentalisme, som også på anden måde hærger denne verden og forhindrer, at de rette ord bliver sat på tingene, så man i tide kan forsones derved.

     Nu er kludekræmmeren og hans kludekræmmerkone for længst døde, og begge brødrene for længst holdt op at være drenge og er blevet ældre herrer – eller for nu at sige det, som det er: De er blevet et par gamle mænd – den ene tydeligvis mere ældet og forkalket end den anden, hvad der jo også kun er naturligt, når henses til hans mere fremskredne aldring.

     Tallene henholdsvis ordene holder de fast ved, men de holder også fast ved hinanden, ja, de holder af hinanden.

     Og med disse ord – som en hilsen fra Ord til Tal – vil jeg gerne ønske min kære storebror hjerteligt tillykke med fødselsdagen.

Kammerat med Søren Kierkegaard

I min mellemskole-klasse var der kun to, der gik videre til gymnasiet, og den ene var mig. Jeg kom i Østre Borgerdyd Gymnasium.

     Østre Borgerdyd var en gammel skole. Den blev oprettet i 1787, og Søren Kierkegaard var en af dens elever – altså var han en gammel skolekammerat ...

     Den bygning, vi gik i, blev opført i 1884 på hjørnet af Stockholmsgade og Dag Hammarskjölds Allé, som dengang hed Østerbrogade, og den rummede en fremragende skole med gamle traditioner og et lærerkorps af dybt originale og store personligheder.

     Jeg ved egentlig ikke, om vores lærere var gode pædagoger, men enten ved deres strenghed eller deres medrivende entusiasme fik de puttet en masse i hovedet på os.

     Der var først og fremmest rektoren, Einer Andersen. Han lagde vægt på, at hans fornavn ikke blev stavet med a som i Einar. – Jeg er ikke nogen nar, sagde han. Det var han bestemt heller ikke. Han var en begavet mand, som altid var iklædt sort habit, vest med guldkæde og hvid skjorte med butterfly. Og når han gik på gaden, havde han en stor, sort kunstnerhat med bred skygge oven på sine hvide lokker. Han boede på skolen i en lejlighed på tredje sal.

     Da jeg var blevet student, blev jeg kaldt op på hans kontor for at få mine eksamenspapirer og et håndtryk.

     – Ja, ja, sagde han, – du fik mg (meget godt) i gennemsnit. Det må være godt nok til dig.

     Hvad han så mente med det …

Blandt de mange lærere mindes jeg med glæde lektor Husfeldt, som senere blev rektor på skolen. Vi havde ham både i engelsk og fransk, men da vi i min klasse jo fulgte den matematiske linje, havde han vist på forhånd opgivet os og brugte meget af tiden på at fortælle sjove historier. I parallelklassen med de sproglige var han sikkert en glimrende lærer.

     Vi matematikere påstod med let foragt, at de sproglige bare var nogle, som skulle have en »udvidet picolo-eksamen«. Til gengæld sagde picoloerne – naturligvis fuldstændig hen i vejret – at vi bare studerede til cykelsmede.

     Husfeldt hadede tyskerne og nazismen, og man fortalte, at hver gang, der under besættelsen kom et tysk militærorkester marcherende hen ad Østerbrogade, beordrede han eleverne til at åbne alle vinduerne og lukke dem igen med et demonstrativt smæk, når musikerne var lige ud for skolen.

     Der var også lektor Galløe, som skulle undervise os i biologi, men vist mest havde hovedet fuldt af lav – han skrev et kæmpemæssigt værk, Natural History of the Danish Lichens, i ni bind med over 1000 tegninger af de forskellige arter af lav. Flere af os fulgte med i hans minutiøse arbejde.

     Der var lektor Bundgaard, som vi havde i oldtidskundskab – et vidunderligt fag, som man i nyere tid har forsøgt at aflive. Han var et dybt kultiveret menneske med pandehår og plusfour og søn af billedhuggeren Anders Bundgaard, som i 1908 skabte Gefionspringvandet.

     Lektor Bundgaards doktordisputats handlede om den græske arkitekt Mnesikles, og yderligere havde han skrevet bøger om Akropolis og Parthenon.

     Både matematikerne, de gammelsproglige og picoloerne elskede ham. Da han fyldte 50 år, skillingede de gammelsproglige sammen til en grammofonplade, på hvilken de i kor bøjede det latinske verbum flo i alle tider: flo, flavi, flatus, flare osv. Ordet flo betyder at prutte.

Og så var der lektor Josefsen, også kaldet Moses, som underviste os i matematik og forlangte, at vi skulle kunne alle formlerne udenad og definere ethvert begreb. Han var en ældre herre, som havde »noget med lungerne« og altid syntes at fryse. De frække fyre i klassen definerede ham derfor med ordene »én lunge, to tænder og tre veste«.

     Det var faktisk Moses, der inspirerede mig til mit første skridt i publicistisk virksomhed. Når han skulle høre os i formlerne, sagde han med sin hivende stemme: – Luksssh bøgsssherne. Og så lukkede vi bøgerne og kunne ikke kigge.

     Løsningen på det problem fandt jeg. Jeg designede et bogomslag, som passede til vores matematikbøger. Det havde et krøllet mønster, men mønsteret bestod i virkeligheden af alle formlerne. Jeg mangfoldiggjorde omslaget som fotokopier efter en teknik, der dengang var meget anvendt til arbejdstegninger. Den hed blåtryk (på engelsk blueprint), og alle formlerne stod flot hvide mod en dybblå baggrund. Meget dekorativt.

     Mit bogomslag solgte jeg for 25 øre, og det gik som varmt brød i alle klasserne med matematikere. Indtil Moses opdagede det.

Det var egentlig en mærkelig klasse, jeg gik i. Vi begyndte i første G i 1945, altså kun få måneder efter befrielsen, og vi var nok lidt rundtossede. Vi havde alle ret langt hår – under krigen var der bestemt ikke nogen, som skulle være kortklippede. Tyskerklippede. Og vi fulgte så vidt muligt moden. Vi var lidt i retning af de swingpjatter, der var blevet moderne under krigen: Lange jakker, hvide sokker og sko med tykke rågummisåler.

     I butikken havde mine forældre noget storternet møbelstof, som de ikke kunne sælge, og af det syede min mor en flot jakke. Nogle af de ældre i familien sagde, at jeg lignede en sofa.

     Rigtigt sammenhold var der ikke i klassen, og det er karakteristisk, at da vi var færdige med at holde studenterfester, spredtes vi for alle vinde og har ikke set hinanden siden. Ikke noget med jubilæer hvert tiende år, hvor vi kunne konstatere, at vi ikke var blevet et år ældre.

     Det var ikke på mode at beruse sig umådeholdent – det var der ingen, som havde råd til. Og hash var en ukendt plante. Men nogle af os var til gengæld ret opfindsomme, når det gjaldt fysiske og kemiske eksperimenter.

     Nej, det var ikke mig, der hældte kaliumpermanganat i Gefionspringvandet, så vandet blev lilla. Og det var ikke mig, der sprængte familiens toilet i luften – det var Ole Bendt. Jeg har heller ikke prøvet at blande sukker, salpeter og svovl, pakke det ind i sølvpapir og lægge pakkerne ned i sporvognsskinerne for at forskrække passagererne med nogle mægtige brag – jeg har højst lagt en femøre i skinnerne for at se, hvor flad den kunne blive. Men sammen med en kammerat lavede jeg et interessant eksperiment, der gav visse problemer på telefonnettet.

     Kammeraten var søn af en boghandler i Classensgade og hed Mogens – Pille-Mogens, kaldte vi ham, fordi han ikke kunne lade være med at pille ved alle tingene i fysiklokalet. Han og jeg eksperimenterede med overførsel af musik via telefonnettet.

     Dengang var det billigt at tale i telefon. At forstyrre en telefondame på centralen kostede 10 øre, og når hun først havde oprettet forbindelsen, kunne man tale i timevis, uden at det kostede mere.

     Pille-Mogens havde fået fat i nogle gamle radioer – han havde vist fundet dem ude på Kløvermarken blandt tyskernes efterladenskaber – og af dem byggede vi en forstærker, der stod hjemme hos ham. En ledning fra hans grammofon gik ind i forstærkeren, og en anden ledning gik videre ind i telefonstikket. Hos mig stod der en højttaler, og når Mogens spillede plader, kunne jeg så høre musikken – indtil vi en dag desværre kom til at sende 220 volt ud på telefonnettet.

     Vore forældre – boghandleren og manufakturhandleren – kunne ikke forstå, hvorfor de ikke kunne telefonere. Og hos telefonselskabet, KTAS, kunne man ikke forstå, hvorfor der var røget så mange sikringer på Østerbro.

En anden kammerat hed Lars. Han var søn af portrætfotograferne Herdis og Herman Jacobsen. Det var dem, man dengang gik til for at blive fotograferet, hvis man var berømt – eller hvis man gerne ville være det. De havde deres atelier på hjørnet af Bredgade og St. Annæ Plads.

     Det var Herdis Jacobsen, der tog billederne af det kræsne publikum, mens hendes mand, Herman, var teknikeren og en dygtig kemiker, som stod for arbejdet i mørkekammeret. Han var en af de første, der selv fremkaldte papirbilleder i farver.

     I dette hjem, som med sine fine gamle møbler mindede om guldalderens malerier, kom jeg meget. Jeg husker, at jeg var der, da Niels Bohr kom for at blive fotograferet. Det blev til det portræt, som har prydet 500 kr.-sedlen.

     Ikke mindst tog Herman Jacobsen sig af mig og min kammerat. Jeg tror, det morede ham at smitte os unge mennesker med fotograferingens bacille. Han lærte os at fremkalde film og gav os opskriften på en god fremkaldervæske, som vi bryggede af natriumsulfit, kaliumpermanganat, metol og hydrokinon. Den opskrift brugte jeg i mange år.

     Vi fik også lov til at bruge det store forstørrelsesapparat i mørkekammeret og lavede flotte papirbilleder. Siden er jeg aldrig holdt op med at fotografere, og i arbejdet med Bo Bedre og de efterfølgende blade fik jeg stor glæde af den fotografiske bacille.

     Kort efter krigen købte jeg et småbilledkamera af mærket Argus, som en amerikansk soldat havde haft med til Europa. Det var svært at skaffe film til det, men på en eller anden måde fik jeg fat i en stor rulle 35 mm film, som jeg – lukket inde i et mørkt klædeskab – klippede ud i længder svarende til 36 billeder. Og strimlerne trissede jeg så ind i tomme kassetter, idet jeg drejede spolen rundt med et gammelt sving fra min barndoms rulleskøjter.

     Jeg tror såmænd, jeg kunne gøre det i bælgmørke den dag i dag.

     Herdis og Herman Jacobsen kom oprindelig fra Kerteminde, hvor de i 1917 havde åbnet deres første portrætatelier, og her hørte de til i kredsen omkring maleren Johannes Larsen. I deres hjem har jeg set en masse billeder fra livet hos den store kunstner – egentlig mærkeligt, at de aldrig er blevet udgivet.

Da jeg var seksten år gammel – og altså mens jeg gik i gymnasiet – blev jeg inviteret til the hos Karen Blixen på Rungstedlund.

     Det lyder utroligt – en Østerbro-dreng på besøg hos en verdensberømt forfatterinde, der flere gange ikke fik Nobelprisen – men det er faktisk sandt.

     Jeg var medlem af en ungdomsforening, og i denne forening havde jeg en kammerat, der hed Ib Svendsen. Denne Ib havde en søster, som hed Clara, og Clara Svendsen var Karen Blixens sekretær. Hun var den senere så navnkundige Clara Selborn, der døde 92 år gammel i 2008.

     Baronessen havde sagt til Clara, at hun gerne måtte invitere sin bror på besøg, og hvis han havde lyst, kunne han tage en kammerat med. Kammeraten, det var mig.

     En strålende forårsdag tog vi toget til Rungsted og blev meget venligt modtaget af Karen Blixen, som viste os rundt i husets fine gamle rum, som solen forgyldte gennem de lette sommergardiner.

     Stuen, hvor digteren Johannes Ewald i 1773-75 plejede sin gigt og alkoholisme, var et lidt surt rum, men det var her, sagde Karen Blixen, at han skrev digtet Rungsteds Lyksaligheder og syngespillet Fiskerne, hvori indgik sangen Kong Christian stod ved højen mast.

     Foran kaminen i en større stue skænkede baronessen the i fine kopper og bød på boller med smør og marmelade, og drenge, som vi var, tog vi sikkert godt for os af retterne.

     Bagefter gik vi ud i haven og hjalp hende med at plukke blomster til en overdådig buket, som hun omhyggeligt arrangerede og anbragte på kaminhylden.

     Tænk, hvis jeg havde haft et kamera med. Sikke billeder jeg kunne have taget. Nu må jeg nøjes med at fremkalde billederne på min indre nethinde, og de er blevet bedre og bedre år for år.

Bo Bedre blev lavet i København, og det meste af det boligudstyr, vi viste på vore billeder, lånte vi hos firmaer i København. Vi gjorde derfor en indsats for altid at inddrage resten af Danmark i bladet. I 1964 bragte vi en artikel om at indrette små lejligheder på lofterne i etagebyggeriet, og det indledende billede var et rigtigt københavner-billede. Fotografen Jens Bull og jeg sneg os simpelt hen ind i Gutenberghus, kørte op med elevatoren og stillede kameraet på en lang gang. Og hver gang, nogle kom forbi og så ud til at ville spørge, hvem vi var, og hvad vi lavede, sagde vi venligt: – Kan I komme forbi? Så gik de forbi. Uden at spørge.

I telt under besættelsen

Mine forældre var meget aktive. Blandt andet var de mellem de første danskere, som camperede – eller som de sagde: drev lejrsport – og hver sommer levede familien et par måneder i telte. De blev kaldt standtelte, for de var ikke noget, man uden videre kunne flytte rundt med. De blev stående, hvor de stod. Det var kludevillaer.

     Dengang kunne man ikke købe telte. Min far fik en sejlmager til at sy dem af tykt, hvidt lærred, og de solide trægulve blev lavet som store flager af en snedker, der også stod for den bærende konstruktion af stolper og overliggere. Og hvert forår blev telte og grej så kørt ud på landet af vognmand Jensen – han havde en lille lastbil magen til grisehandlerens i Matador.

     Jeg var fem år og min bror tre, da teltene første gang blev stillet op ved siden af min onkels sommerhus på Bognæs Strand over for Holbæk. Jeg husker tydeligt, hvordan der var ved at gå panik i de voksne, da en af teltstængerne knækkede. Den kunne slet ikke bære det tunge telt med tilhørende oversejl.

     Vi havde to store telte. Det ene var »soveteltet«; det var delt i to rum med et forhæng. I det inderste rum stod mine forældres senge, og i det yderste sov min bror og jeg. De trekantede »døre« ind til teltet blev lukket med bændler og sløjfer, og uden for dem var der yderligere en »terrasse« under oversejlet.

     Der var en hel del ørentviste, som kravlede op ad de skrå teltvægge, men dem ordnede min mor. Hun havde et syltetøjsglas med sprit. Det kørte hun op under kræene, så de faldt ned i spritten og omkom. Og hun var ikke bleg for vise glasset, der var fuldt af ørentviste, til diverse unger og fortælle, at det var en speciel marmelade, som vi smurte på brødet, når vi spiste morgenmad.

     Det andet telt var »køkkenteltet«. Det havde lodrette vægge og lav tagrejsning, og her var der ikke kun et regulært spisekøkken, der var også en seng til »den unge pige«. For, jo, vi havde skam hushjælpen med, også på camping.

     Den unge pige var en del af familien lige indtil de sidste krigsår; så blev hun afskaffet. Min mor sagde til min far: – Det vil jeg sige dig, Carl, hvis vi skal ud og flygte på landevejene, så vil jeg altså ikke flygte sammen med frøken Petersen!

Vi camperede i seks-syv år, lige ind til 1942, og de sidste år slog vi teltene op i Strandmøllelejren nord for København. Men så var tiden ikke mere til den slags. Mine forældre var bange for, at lejren ville blive betragtet som en tysk militærlejr og udsat for beskydning.

     Når der om natten var luftalarm, travede vi ned ad Svenskevejen mod Rådvad med vore soveposer slæbende efter os i vejstøvet og overnattede i en gammel grusgrav, mens det puslede foruroligende i græsset omkring os.

     Et andet problem var, at vi ikke mere kunne skaffe petroleum til køkkenteltets to primuser. Min far havde fået en blikkenslager i Lange-Müllers Gade til at lave en lille rund ovn, hvori det skulle være muligt at fyre med tørv, men skidtet virkede ikke. Frikadellerne ville ikke blive til frikadeller. Det endte med, at min far smækkede med teltdøren og svovlende og bandende gik ud i skoven. Jeg formoder, han var sulten.

     Campinglivet var slut, og teltenes svære lærred skar min far ud i firkantede stykker, som han solgte som malerilærred. Under krigen havde kunstnerne svært ved at skaffe lærred, så han fik vist mere for lærredet, end han havde givet for teltene.

     Når jeg i dag på museer ser malerier af Asger Jorn, Carl Henning Pedersen og Richard Mortensen, tænker jeg på, at nogle af billederne sikkert er malet på min barndoms telte.

     De følgende somre tilbragte vi i et sommerhus, som mine forældre fik bygget i Bistrup nord for Furesøen – grunden købte de for 2800 kr., og huset kostede 7895 kr. Det var et udpræget kvarter med feriehuse, der i de første Bo Bedre-år i 60’erne blev skyllet væk af typehusenes flodbølge.

Under krigen blev det svært at skaffe varer til butikken. Efterhånden tømtes hylderne for stoffer og undertøj, og der blev færre og færre trisser med kulørt sysilke i skufferne. Min far solgte sysilken i længder à 3 meter vundet op omkring små stykker pap.

     Vores skole var taget af tyskerne og blev brugt som kasserne, og det kunne ikke undgås, at tyske soldater kom ind i butikken for at købe et eller andet. Mange af dem var unge stakler, der var blevet indkaldt og sendt til Danmark, og det var flinke folk, som min far snakkede med – når der ikke var andre kunder i butikken.

     Det var ikke velset, at han solgte varer til tyskerne, og han var uden tvivl bange for at blive betragtet som værnemager. Han gjorde derfor et stort nummer ud af at have, hvad man under krigen kaldte »bukkevarer«, dvs. varer, som var gemt væk nede under disken.

     Ideen var, at kunderne bukkede pænt for købmanden, der derefter bukkede sig ned for at hente varerne op fra gemmerne. For tyskerne var de derimod udsolgt, beklager, desværre ...

Jeg er ikke rigtigt klar over, hvordan mine forældre stillede sig til tyskerne. Et par af vores såkaldte onkler mente vist, at ham Hitler havde gjort det rigtig godt, og i tiden lige før besættelsen købte min far også et tysk propagandablad, der hed Signal – måske gjorde han det, fordi det var et flot blad, måske var han bare nysgerrig. Bladet udkom hver fjortende dag på 25 forskellige sprog og nåede et samlet oplag på 2.500.000 eksemplarer.

     Men billedet vendte. Signal blev skiftet ud med den danske stemme fra BBC i London, og min far anskaffede sig et kongemærke til knaphullet.

     Det sidste krigsår havde vi min kusines forlovede boende. Han var frihedskæmper, og hans maskinpistol lå under hans seng. Den måtte jeg ikke pille ved, sagde min far.

     Vi skulle i det hele taget passe på, for der var stikkere alle vegne. I min klasse var der således en dreng, hvis far var medlem af Nazi-partiet, DNSAP. Palle hed drengen, og tretten år gammel var han blevet meldt ind i NSU (National Socialistisk Ungdom), en dansk pendant til Hitlerjugend.

     Jeg husker ham som en stille og sikkert ulykkelig dreng, der var et oplagt offer for den mobning, som hans far havde fortjent.

Ved befrielsen den 5. maj 1945 gjaldt det for min far om at vise sit gode sindelag, så kunderne ikke tænkte på de tyske soldater, der havde købt sokker og underbukser. Så han fik mig til at tegne nogle store billeder af kong Christian og general Montgommery, der blev sat ud i udstillingsvinduerne, og min mor fremstillede blå, hvide og røde armbind til tekstilfabrikkens arbejdere, der lige pludselig mente, at de var tapre frihedskæmpere. Her var virkelig tale om de sidste dages hellige.

     Allerede længe inden havde min mor hæklet Royal Airforce-klatter til mig og min bror – de var højeste mode, selv om vi ikke måtte bruge dem ude på gaden. Det var for farligt, hvis tyskerne så os med dem.

     En klat – ja, det hed den altså – var en lille, rund hue på størrelse med de kalotter, jødiske mænd bærer i synagogen. Og en Royal Airforce-klat havde de samme farvede ringe som de runde kendingsmærker på de britiske fly: Rød i midten og hvid og blå udenom.

     Royale var vi. En morgen på vej til skole mødte jeg Christian d.10. på hans daglige ridetur. Jeg stillede mig op ved kantstenen, tog min kasket af og bukkede pænt for majestæten. Han hilste lige så pænt igen med et honnør.

     Dengang var der ikke noget, der hed bodyguards og skudsikre biler – og jeg havde ikke mit nuværende kølige forhold til begrebet kongehus (ifølge min bror fordi jeg ikke selv kan blive konge).

     5. maj var mit unge livs største oplevelse. Den dag i dag får jeg tårer i øjnene, når jeg hører en optagelse af frihedsbudskabet fra BBC, og jeg er tilbage i stuerne på Vennemindevej, hvor vi flåede de forhadte mørklægningsgardiner ned fra vinduerne.

     Jeg var femten år, men fik ikke lov til at cykle ind til centrum for at deltage i festlighederne. Og da min tolvårige bror kom hjem og fortalte, at han havde spyttet på en stikker, som frihedskæmperne havde arresteret, blev der talt meget højt til ham.

     Under besættelsen var det blevet en yndet sport at sende en spytklat i fortovet, når man gik forbi en tysk soldat, og Erling havde åbenbart lært et eller andet.

     Selv påstår han, at han aldeles ikke spyttede på stikkeren. Han kom bare hjem og fabulerede om det, fordi han troede, han ville blive dagens mand i den nationale skysovs. Og når hans storebror søgte tilflugt i moralske opstød, skyldtes det sikkert, at han var sur over, at det ikke var ham, der havde spyttet.

Akademiet for de Skjønne Kunster

Mens jeg gik i gymnasiet, drømte jeg om at blive dyrlæge, men efter et besøg på Holbæk Svineslagteri, hvor min onkel var bogholder, mistede jeg lysten. Det var lidt for blodigt. Så det blev arkitekt i stedet. Jeg søgte ind på arkitektskolen på Det Kongelige Danske Kunstakademi for de Skjønne Kunster.

     Hvert år afholdt arkitektskolen et såkaldt septemberkursus, hvori samtlige ansøgere deltog, og i løbet af en måned vurderede man de unge menneskers evner – om de kunne tegne og regne, havde rumlig sans osv.

     Der var flere hundrede ansøgere i 1948; akademiet kunne kun tage 40 – og jeg blev nummer 41. Men næste år lykkedes det mig at komme ind. Jeg havde blandt andet brugt året til at lære at tegne hos en kunstner, der sendte mig ud i Zoologisk Have for at tegne dyr. Han havde en idé om, at det gjaldt om hurtigt at kunne iagttage formerne og få dem ned på papiret.

     Jeg kan fortælle, at bisonokser og træskonæb er de bedste, når det gælder om at stå helt stille.

Steen Eiler Rasmussen var en af mine professorer på arkitektskolen. Han var en lille, tynd mand med et stort, rundt hoved og runde briller. »Hjerne på pind« eller »Stenalder Rasmussen« kaldte Poul Henningsen ham. Alle andre kaldte ham bare Steen Eiler, hvilket undrede ham lidt. – Jeg hedder da også Rasmussen, sagde han.

     For mig var han den mest inspirerende af skolens professorer, fordi han kunne skrive og fortælle, tegne og fotografere. Jeg slugte hans bøger, fulgte hans forelæsninger og prøvede, om jeg kunne blive lige som ham. Skrive, tegne og fotografere lige som ham.

     I oktober 1949 tog jeg hul på det første år i arkitektskolens forskole. Eleverne – det blev vi faktisk kaldt; vi var ikke studerende, vi var elever; sådan var traditionen. Eleverne sad ved lange rækker af tegneborde i en stor »tegnesal« i den højre risalit – altså i det ene af de to bygningsfremspring på Charlottenborgs facade ud mod Kongens Nytorv.

     I den anden risalit, den til venstre, flyttede maleren Eckersberg og hans familie ind næsten præcis 100 år før. Vi studerede i omgivelser fulde af historie og tradition.

Allerede et par uger inde i studiet blev der afholdt en stor fest, hvis tema vistnok var en safari eller en junglefærd. Steen Eiler Rasmussen optrådte i hvert fald med ridebukser og wiklers og med en tropehjelm på hovedet, og i en tale sagde han blandt andet, at vi ikke kun var kommet på akademiet for at sidde med næsen i tegnebrædderne. Det gjaldt ikke kun faglig, men også almen dannelse, og vi skulle opleve livet omkring os og erobre verden. Det gjorde vi så.

     Vi havde det faktisk ret morsomt, men på en helt anden måde end nutidens unge studerende. Vi blev holdt til arbejdet. Der var endnu næsten tyve år til 1968 og til alt, hvad der kom efter. Vi skulle i princippet sidde der hver dag fra klokken ni til fire, og mange dage var der derefter en forelæsning indtil klokken fem.

     Forelæsningerne foregik i Charlottenborgs festsal, som C.F. Hansen indrettede i 1827 med en afstøbning af Parthenon-frisen oppe under loftet. I den ene ende var der to lærreder og i den anden ende to kæmpemæssige lysbilledapparater, som akademiets pedeller, Sørensen og Rasmussen, stak store glaslysbilleder ned i. På den måde kunne vore professorer fx vise plantegninger til venstre og fotografier til højre.

Ved en forelæsning om klassicistisk arkitektur i Italien havde en krukket kunstprofessor kun fem billeder med. Det var ærligt talt lidt beskedent, eftersom forelæsningen varede næsten halvanden time.

     Samme professor var i det hele taget ikke særlig populær blandt arkitekteleverne. Det foregik på den måde, at pedellerne skulle skifte billederne, når han bankede med sin pegepind i gulvet. Men de frække elever gav sig til også at banke i gulvet, hvorefter Sørensen og Rasmussen skiftede billeder med vild forvirring som resultat.

     Ved den næste forelæsning havde professoren armeret sig med en af den slags små blikfrøer, der siger kvæk-kvæk, når man trykker på dem. Så kom der orden i billederne. Men ugen efter igen havde de frække fyre også medbragt knækfrøer.

     Til Steen Eiler Rasmussens forelæsninger var der altid fuldt hus. Han var en fremragende formidler af sit stof – byer og bygninger, kultur og menneskeliv. Han havde samlet og udviklet dette stof igennem årtier, og han forstod at gøre det tilgængeligt for et stort publikum.

     Når han havde studeret et emne, holdt han en forelæsning – som derefter blev til en kronik i Politiken – som derefter blev til et kapitel i en bog – og som derefter blev til en række udsendelser i fjernsynet, da det var blevet en realitet.

     I hans sidste år var tilstrømningen til hans forelæsninger så stor, at der ikke var plads i Chalottenborgs festsal, så i 1968 blev de flyttet til den store sal i Odd Fellow Palæet i Bredgade. Steen Eiler blev 92 år og døde først i 1990.

Jeg tror, han skal tisse

Flere af os havde et bijob som statister på Det kongelige Teater. Det lå lige over gaden, og det var nemt at stikke af fra tegnesalen på Charlottenborg og gå til prøver.

     Her kunne vi tjene gode penge – der var jo ikke noget, der hed SU. Honoraret var 10 kr. pr. forestilling og 2 kr. ekstra i smudstillæg, hvis vi skulle være negre eller egyptere. Og altså males sorte eller brune over hele kroppen med en stinkende spritfarve, som var meget svær at vaske af bagefter.

     Jeg har haft mine stjernestunder på Det kongelige Teater. Jeg har badet mig i projektørernes lys, mens bifaldet strømmede imod mig. Og jeg har spillet sammen med de bedste – med Poul og Ebbe og Holger og Henning. Og Bodil og Bodil og Bodil.

     Ikke mindst havde jeg et berigende samspil med Poul (Reumert, forstås). I George Bernard Shaws Cæsar og Cleopatra var han Cæsar, og jeg var den romerske hær. Eller i hvert fald en væsentlig del af den romerske hær, der betvang det egyptiske folk (operakoret), mens Cæsar betvang Cleopatra i Ingeborg Brams’ forførende skikkelse.

     Neger, som man sagde dengang, har jeg aldrig været. Men jeg var egypter i Verdis opera Aïda, hvor jeg i triumftoget bar den bageste ende af en kæmpemæssig elefanttand af papmaché – hvorefter jeg spænede bag om rundhorisonten og kom ind igen som en helt ny egypter med en kiste fuld af guld.

     Jeg var også landsknægt i Gounods opera Faust, hvor jeg modigt drog ud i krigen i anden akt.

     En af mine kammerater kunne ride, så han havde rollen som rytter i paprustning. Hesten blev hver aften afleveret af en soldat fra Gardehusar-kassernen på Østerbro, og vi havde et stående væddemål om, at hvis vi gav den en spand vand ved ankomsten, så ville vandet forlade hesten midt i anden akt.

     Det passede nogle gange. Suffløren havde dog ikke nogen grund til at frygte syndfloden, for Det kongelige Teaters scene er ikke skrå, men helt vandret. Desværre.

Vi mødte gerne en time før forestillingen for at blive sminket. Det foregik i et langt lokale oppe under loftet, hvor Alfred Madsen, også kaldet Statist-Madsen, forsøgte at holde et minimum af disciplin – han var en gammel befalingsmand ved Livgarden, så han havde visse forudsætninger.

     Der var et langt bord med spejle og skuffer fulde af de herligste sminkegrejer (og kakerlakker) – rigtigt et eldorado for kreative arkitektelever. Var vi i god tid, kunne vi nå at lave både to og tre ansigter.

     Jeg forstår virkelig godt, hvorfor damer maler sig i ansigtet. Det er simpelt hen skægt!

     Foran os lå der stangsminke i enhver tænkelig kulør. Der var krøluld, som vi kunne lime på som skæg – det gjorde vi med noget harpiks, der hedder mastiks. Og der var næsekit, en slags modellervoks, hvormed vi kunne formgive de prægtigste næser og anbringe vorter i panden.

     Netop til Cæsar og Cleopatra havde jeg skaffet Hans, der senere blev min svoger, ind som romersk soldat. Han studerede også til arkitekt og var meget kreativ. Han kunne lave de mest fantastiske maskeringer.

     Men det gik ham nu ilde. Den første aften havde han lavet en vidunderlig kartoffeltud, rød med let blålige nuancer og masser af små sorte prikker.

     Da han kom ned på scenen, brokkede Cæsar – Poul Reumert – sig. Den slags ville han ikke se i sin hær, sagde han vredt. Så Hans måtte tage næsen af.

     Næste aften mødte Hans op med det smukkeste sæbeøje – blåt, grønt og gult med fine overgange. Et blændende kunstværk. Men den rå hærfører Cæsar forstod ikke kunst. Han klagede til Statist-Madsen, så Hans lynhurtigt måtte tørre sæben af øjet.

     Den tredje aften havde han lavet det nydeligste Hitler-overskæg. Så blev han fyret. Et stort tab for dansk teater.

Vi var ikke kun på scenen i Cæsar og Cleopatra. Vi lavede også lyde i kulissen. I en af akterne var vi ophidset folkemængde.

     Det foregik ved, at vi forsamledes på en trappe uden for scenen, og i munden på hinanden råbte vi »rødt papir, hvidt papir, grønt papir, rødt papir, hvidt papir, grønt papir …«.

     Imens stod teatrets regissør – en lille ulasteligt klædt herre med butterfly, monokel og rollehefte – og åbnede døren mere eller mindre alt efter, hvor ophidset folkemængden skulle være. I dag har man sikkert ophidsede folkemængder i flere digitale udgaver.

     Der skete også uheld. I Kjeld Abells skuespil Dage på en sky var jeg et af baghjulene på en bærestol, der skulle føre gudinden Hera – Maria Garland – ind på scenen. Men uheldigvis havde de to forreste bærere siddet lidt for længe i teatret kantine, »Det røde Hav«. De var lettere berusede, så de styrede vores guddommelige last lige ind i en sky. Skyen var hård, som kun skyer af krydsfinér kan være det, og gudinde Garland brokkede sig i olympisk vrede.

     I Pucinis opera Tosca var vi otte mand klædt ud som gendarmer, der i sidste akt skød helten Cavaradossi. Det gjorde vi effektivt; han faldt pænt om og døde. Hvorefter Tosca – sunget af Dorothy Larsen – fortvivlet kastede sig ud fra Engelsborgs top og landede på en gammel madras, der udsendte en støvsky.

     Det gjorde hun også pænt og effektivt hver aften, men en aften havde man glemt at lægge madrassen ud på den anden side af sætstykket, så hun måtte nøjes med hulkende at synke sammen over Cavaradossis lig.

     Vi stod ellers parate til også at skyde hende.

Det mest utrolige skete en aften i sidste akt af Cæsar og Cleopatra, der foregår i Alexandrias havn. Her udfoldede jeg hele mit rige talent i rollen som Romerrigets hær iført et kort skørt, en gylden brynje (af pap), en hjelm med vajende fjerbusk og benskinner. Med mit skjold og sværd hindrede jeg Egyptens folk i at storme frem på forscenen, hvor Cæsar tog en rørende afsked med Cleopatra.

     Dér stod de lige foran mig: Poul Reumert, Ingeborg Brams, Ebbe Rode, Poul Reichhardt, Axel Strøbye, og som bagtæppe for sceneriet havde jeg salens halvmørke med tilskuernes mange ansigter.

     På et vist tidspunkt henvender Cæsar sig til en af sine mænd og siger til ham: – Og du, Rufio, gør jeg til min statholder over Egypten.

     Rufio, der blev spillet af Preben Lerdorff-Rye, skulle så ifølge Bernard Shaws tekst svare: – Men betænk vel, Cæsar, jeg er kun søn af en ufri slave.

     Preben Lerdorff-Rye havde imidlertid en lidt mærkelig vending, som han brugte, når han mødte folk i byen. Han sagde: – Dav, du søn af en utæt hængelampe.

     Netop denne aften må forvirringen have grebet ham, for med sin karakteristiske, lidt skælvende stemme svarede han: – Betænk vel, Cæsar, jeg er kun søn af en utæt hængelampe!

     Der blev fuldstændig stille på scenen. Vi så ned på publikum, men de sad bare og viftede sig med deres programmer. Nogle af dem tænkte måske: – Han har nu nogle finurlige vendinger, ham Bernard Shaw …

     Så vendte Poul Reumert sig om mod den romerske hær og sagde med lav stemme: – Jeg tror, han skal tisse!

     Det var for meget. Jeg kom til at grine samtidig med, at jeg forsøgte stadig at ligne en barsk romer, der holder hele Egyptens folk tilbage. Min hjelm begyndte at glide ned i panden; men hvad skulle jeg gøre? I den ene hånd havde jeg et sværd, i den anden et skjold.

     Heldigvis gik tæppet få minutter efter, og heldigvis var der dengang ingen fremkaldelser. Vi faldt simpelt hen om i krampegrin – skuespillerne, Egyptens folk og den romerske hær.

     Det skulle de bare have vidst, alle publikummerne ude på den anden side af Akropolistæppet.

Igennem et langt liv som redaktør har jeg været i forbindelse med flere skuespillere, og det er et fornøjeligt folkefærd. I 1964 blev jeg ringet op af Rialto Film, der var i gang med at filmatisere Herman Bangs roman »Tine«. De havde lavet en meget flot dekoration og spurgte, om Bo Bedre mon kunne slå et slag for filmen. Det ville vi godt. Vi kunne lave en madartikel om »Tines køkken«. Lone Hertz, der spillede Tine, var meget sød og hjælpsom, men Jørgen Reenberg vidste ærligt talt ikke rigtigt, om han gad være med til det halløj. Han ser da også ret sur ud på billedet.

Ud i den vide verden

Som dreng kom jeg ikke ud at rejse. Jeg havde kun været i Malmö sammen med min skolekammerat Lars for at se operetten Oklahoma! i det dengang nye Malmö Stadsteater. Først i 1953 kom jeg på min første store rejse, og det blev en rejse for livet.

     Arkitektskolen havde arrangeret en studierejse til Rom med Mogens Koch som rejseleder. Vi kørte derned med toget og blev indkvarteret i en forhenværende husvildebarak ved den lange Via della Scala i Trastevere. Her var vi tæt på nogle meget fattige mennesker og oplevede et større jalousidrama, hvor en smuk ung pige fik sine fine kjoler skåret i laser. Det var lige til en opera af Mascagni, hvis det ikke var så sørgeligt.

     I det hele taget var Italien et ludfattigt land kun otte år efter krigen. Romerne kørte godt nok rundt på deres Vespa’er, men jeg kan med en vis ret sige, at jeg har oplevet det gamle Italien – få biler, masser af hestevogne, gadesælgere, nonner, præster og lommetyve.

     Vi var som nævnt taget til Rom for at studere, og studiet bestod blandt andet i at opmåle og tegne planer og facader af romerske »pladsdannelser« – Piazza Navona, Piazza Minerva, Piazza San Ignazio osv. Det havde jeg ikke overvældende lyst til – at møde hver morgen og måle og tegne det samme sted i byen. Jeg havde derfor fået en god idé:

     På Kunstakademiets Bibliotek havde jeg affotograferet de byprospekter – vedute – som Piranesi havde fremstillet i 1740’rne i sine kobberstik. Jeg ville så gå rundt i byen og fotografere de samme bygninger, gader og pladser, som de så ud 200 år efter. Det gik Mogens Koch med til. På den måde kom jeg til at kende Rom næsten lige så godt som min egen bukselomme.

     Da studieturen efter de to uger var slut, var vi nogle stykker, der blev i Italien og i endnu en måned rejste rundt for at se så meget som muligt. Det var blandt andet Sven Okkels, der gik på akademiets malerskole, og Anne Lise Thygesen, der studerede kunsthistorie.

     Penge havde vi ikke mange af – en enkelt gang fik vi et varmt måltid i et trattoria, hvor Sven betalte regningen ved at tegne en flot dekoration på væggen. Men rejsen var en inspirerende dannelsesrejse, hvor vi oplevede kunst og arkitektur i Pompeji, Siena, Firenze, Venedig og Milano, og hvor vi åbnede hinandens øjne for Italiens vidunderlige kultur.

     Blandt andet besøgte jeg de små byer uden for Rom, hvor Guldalderens kunstnere kom – Genzano, Palestrina og ikke mindst den lille landsby Genazzano, hvor sortklædte kvinder stadig hentede vand ved brønden og bragte det hjem i store kobberkrukker – conce – som de bar på hovedet. Det var det gamle Italien.

Året efter tog min unge kone, Thérèse, og jeg på en lang bryllupsrejse til Frankrig. Vi ville se det hele, og det gjorde vi – næsten: De store katedraler, Loiredalens slotte, Auvergnes vulkaner.

     Vi rejse med tog og rygsæk og boede på byernes billigste hoteller – et hotel i Tours var i virkeligheden et bordel, men det afsløredes først i løbet af natten med en livlig trafik ude på gangen.

     I Paris indlogerede vi os på et hotel i rue Rambuteau, hvor vore to største fornøjelser var dels at bruge dobbeltsengen, dels at hænge ud af vinduet.

     Sengen var nærmest en hængekøje med for længst afdøde sengefjedre, men vi fik madrassen op i niveau ved hjælp af nogle lange pølleformede hovedpuder, som vi fandt i et skab. Da vi efter vores tur rundt i Frankrig tre uger senere vendte tilbage til samme hotel, lå pøllerne stadig under madrassen. Det kalder man service.

     Og vinduet, som vi hang ud af – fra det kunne vi nyde det parisiske mylder nede i den næsten billøse rue Rambuteau, hvor alle de handlende, der skulle hen med deres varer til les Halles, kom med deres hestevogne og trækvogne.

     Les Halles, Paris’ mave, findes desværre ikke mere. De prægtige støbejerns-haller, der hævede sig over frugter og grønsager, fisk og flæsk, blev revet ned i 1971. Men vi oplevede dem, og vi var inde hos slagterne, som alle de andre vendte ryggen til, fordi de lugtede.

     Slagterne havde til gengæld en udskæring, som de kaldte tournedos, hvilket betyder vende-ryg.

På vores færd rundt i Frankrig levede vi bogstaveligt talt af brød og ost, vin og vand – og kærlighed. Andet havde vi ikke råd til. Kun en enkelt gang ville vi have et varmt måltid. Det var i Vezelay i Bourgogne, som vi var taget til for at se den prægtige romanske katedral.

     Vi gik ind på en restaurant, der hed Cheval Blanc, satte os ned og studerede spisekortet nøje – uden at forstå ret mange ord. Vi havde kun råd til en enkelt ret, og den fandt vi: Ris de veau.

     Ris – det vidste vi, hvad var, og jeg mente også at vide, at veau betød kalv. Ris og kalv! Det måtte vi kunne spise. Og dertil et enkelt glas vin til hver.

     Ind kom nogle underlige hvide klumper i en lys sauce. Vi havde aldrig smagt noget lignende og var ret skuffede, men ned måtte klumperne jo.

     Senere fandt vi ud af, at ris de veau er de franske ord for kalvebrisler, som er en stor delikatesse, og to gange siden har vi nydt brisler netop i Cheval Blanc i Vezelay, præcis 25 og 50 år efter det første mindeværdige måltid.

     Den første af de to gange fortalte jeg værten historien, og han udbrød: – Monsieur, De har nydt min fars brisler. Dem var han berømt for viden om.

Senere blev det til mange andre rejser, men især mindes jeg mine og min kones rejser til England og vores besøg hos Werner og hans kone, Hannah, som var blevet vores venner. Vi havde mødt dem på en rejse i Grækenland og havde holdt kontakten ved lige. De besøgte os i Danmark, og vi besøgte dem i England.

     De var begge tyske jøder. Han var fysiker og havde i en periode arbejdet hos Niels Bohr i København; hun skrev børnebøger. I 1933 var de flygtet fra Hitlers terror og boede i Cambridge.

     Under et af vore besøg sagde Werner: – Hør, I må prøve at spise på mit kollegium, hvor jeg er fellow. Jeg skal bare lige snakke med professor Meiklejohn …

     Her må jeg lige indskyde, at vi havde vores datter, Mariette, med, og øjensynlig kunne en fellow ved et kollegium kun invitere to gæster. Men det klarede man nemt – som man havde gjort det i århundreder: Man fik bare en af sine kolleger til at invitere de overskydende gæster. Og gamle professor Meiklejohn på 83 var mere end henrykt, da han fik chancen for at invitere en trettenårig skønhed på middag.

     Kun én person kunne en fellow ikke invitere, nemlig sin egen kone. Det var helt i orden med søstre og svigermødre og elskerinder, men ikke med koner.

     Men det klarede man også nemt: Man inviterede bare hinandens koner.

     Der var 23 kollegier i Cambridge, og hvis man blev valgt til fellow ved et af dem, blev man samtidig udstyret med rige privilegier: Man kunne bo gratis på kollegiet, hvis man havde lyst til det – og man kunne gøre det til sine dages ende (men bemærk: uden kone).

     Hver dag kunne man spise både frokost og middag – også gratis. Og som sagt kunne man tage to gæster med til hvert måltid. Gratis – og resten af livet.

     – Men det gør man selvfølgelig ikke, sagde Werner.

Klokken syv en dejlig sommeraften mødtes vi i den store gård midt i kollegiet, mens byens klokker ringede Solen ned.

     – Vi skrår over plænen, sagde Werner.

     – Tør vi det? spurgte jeg. – Der står et skilt …

     – Ja, men det gælder ikke os. Studenter og turister må ikke gå på græsset, men siden Henrik d.8.s dage har the fellows altid måttet gøre det. Det er jo vores græs …

     Mariette tog skoene af; hun havde aldrig gået på en plæne så blød som fløjl.

     Middagen plejede at foregå i kollegiets store sengotiske hal. Vi gik derind og skævede op til Holbeins maleri af Henrik med de seks koner. Men der skulle være et særligt møde den aften, så the fellows spiste i the combination room, kollegiets fine spisestue.

     – Det skal I ikke være kede af, sagde Werner. – Der er mere fred og ro i the combination room. I den store hal sidder alle studenterne ved de lange borde, mens vi andre sidder oppe på forhøjningen, og der er altid en værre larm …

     Altså gik vi til the combination room. Men først var der drinks i nogle mindre rum, hvor vi mødte de andre fellows og deres gæster. Der var vel en tredive stykker i alt. Professor Meiklejohn præsenterede sig, og det samme gjorde the head – kollegiets forstander – en skaldet herre med kraftig moustache og mørke vildtvoksende øjenbryn. Han var professor i kriminologi. Vores datter syntes, han præsenterede sig som professor Bumblebee, men helt sikker var hun ikke.

     En fornem butler i kjole og hvidt slog på en gongong, og dørene blev slået op til the combination room. Det var nærmest en stor spisestue med gamle paneler langs alle vægge og tykke tæpper på gulvet. De tunge lysekroner var tændt, og lyset ulmede i de gyldne rammer uden om længst hensovne ærværdigheder.

     På langs gennem rummet stod to borde, det ene dækket af en svær damaskdug, det andet uden dug, og begge borde var kranset af fine armstole fra 1700-tallets sidste halvdel.

     Vi kunne sætte os, som vi ville. Dog skulle professor Bumblebee sidde for bordenden. Han fik vores datter til bords.

     Der var levende lys på bordet; der var gammelt porcelæn; der var svært sølvtøj – på min gaffel stod kollegiets navn indgraveret sammen med årstallet 1834; der var trykt menukort og trykt vinkort.

     – Men hvem betaler dog alt dette? hviskede jeg til Werner, der sad ved siden af mig.

     – Betaler? Det gør kollegiet. De fleste kollegier her i England er meget rige. De har kongelige privilegier, og i mere end 300 år har de kunnet samle fast ejendom. Vi ejer faktisk en masse huse oppe i London.

Middagen var fortræffelig – og hele stemningen: Butleren, der ledede slagets gang. Tjenerne, som bar til og fra. Den livlige konversation.

     Mariette havde ellers været lidt betænkelig: Hvad snakker man med sådan nogle professorer om? Men det gik over al forventning. Med et halvt øre hørte jeg Mariette i livlig diskussion med the head:

     – Hvorfor var der ingen kvinder på de engelske kollegier? Hvorfor kun mænd?

     Det holdt de på med længe. Jeg hørte ham sige noget om, hvor distraherende det kunne være med lyden af klaprende damesko på brolægningen ude i gården, når man skulle fordybe sig i et studium. Og tænk – på nogle kollegier var man begyndt at lukke kvinder ind, og nu stod der barnevogne overalt på trapper og gange. Barnevogne!

     Butleren kom ind med et rigt forsiret sølvfad med tilhørende kande og anbragte det på bordet foran the head.

     – Nu kommer der en lang, latinsk bordbøn, sagde min ven. Men the head sagde bare nogle korte ord. Derefter bøjede han sig ned mod min datter, smilede bredt under moustachen og hviskede: – For short! Stærkt forkortet.

Da måltidet var færdigt, rejste alle sig og indtog nye pladser ved det parallelle bord – bordet uden dug. Og så var der kaffe og cigarer med mavebælte og portvin og sherry og madeira i krystalkarafler med sølvskilte om halsen.

     Endvidere var der en sølvbowle med en vellagret Stiltonost, som vi gravede af med en sølvske fra dronning Annes dage.

     Foran hver stod der tre krystalglas, og reglen var, at man kunne fylde dem med henholdsvis sherry, portvin og madeira. – Og har du lyst, kan du bare tage portvin i dem alle tre, sagde Werner.

     The head sad også her for bordenden, og med en lille sølvklokke styrede han karaflernes gang. Altid højre om bordet og kun to gange rundt. Man kunne altså godt tage to glas af alle tre slags vin, hvis man ville.

     Men der var yderligere muligheder: – Kan du se den ældre herre dér? spurgte Werner og nikkede hen mod en hvidhåret gamling ved bordets anden ende. – Han er 96, men stadig en af verdens bedste matematikere. Prøv at lægge mærke til ham …

     – Forstår du, vi har den regel, at hvis man tømmer en karaffel og ikke får et helt fyldt glas, så fylder man ikke bare efter fra en ny flaske. I så fald får man endnu et helt rent glas og begynder forfra med det. Og den gode professor bruger sin eminente hjerne til at regne ud, hvor han skal sætte sig, så han selv kun får et halvt glas – og dermed endnu et helt. Et virkeligt geni!

Mariette var ofte med, når jeg sad og redigerede Bo Bedre.

I slutningen af 70'erne skulle vi igen til England. Vi havde planlagt en større rundrejse. Ville det passe Hannah og Werner, hvis vi besøgte dem ved rejsens begyndelse? Jo, det var i orden. De så frem til atter at være sammen med os.

     Af en eller anden grund besluttede vi at ændre rejseplanen og i stedet slutte turen i Cambridge tre uger senere. Vi ringede til Werner. Det var også i orden. Han ville være hjemme.

     Men det var han desværre ikke. Havde vi holdt os til den første rejseplan, ville vi endnu en gang have mødt ham. Da vi et par dage før ankomsten til Cambridge ringede, sagde Hannah: – Werner døde i sidste uge. Men kom alligevel. Jeg har sådan glædet mig til at se jer.

     Vi var lidt beklemte. Det var ikke så let. Men Hannah tog imod os med et lille, vemodigt smil. Efter frokosten i den gamle victorianske villa sagde hun: – Lad os gå en tur. Nu skal jeg vise jer mit Cambridge.

     Det var en af disse strålende sommerdage, hvor store hvide skyer kaster lys ind i skyggerne og får farverne til at funkle. De utallige blomster i de gamle haver bag kollegierne stod i deres fuldeste flor. Vi gik langs floden Cam i The Backs med afstikkere ind i kollegier, der havde Hannahs særlige hjerte. Hun kendte hvert et hjørne af den gamle by og fortalte levende om mennesker, huse og haver.

     Under turen satte vi os på en bænk, og jeg tog mit kamera frem. – Hør, Hannah, sagde jeg, – vi har aldrig fået taget et godt billede af dig ...

     – Nej, det må du ikke, svarede hun med en afværgende håndbevægelse. – Det vil jeg ikke have. Det bliver ikke godt!

     Jeg løftede imidlertid prøvende kameraet, og endnu en håndbevægelse syntes at sige: – Nå, ja, når det ikke kan være anderledes ...

     Jeg tog tre billeder.

     Om aftenen spiste vi middag hjemme hos Hannah. Hun havde en stor skål med hindbær, som hun havde plukket ude i haven.

     Næste morgen ringede hendes datter, Maria, til vores hotel: – Mor døde i nat. Hun tog sit eget liv. Hun ville ikke leve uden far. På en seddel havde hun skrevet, at dagen sammen med jer havde været en af de gode dage i hendes liv, og at hun var glad for at have vist jer sit Cambridge.

     Da vi atter var hjemme i Danmark, fik jeg filmen fremkaldt. Alle 36 billeder var perfekte, undtagen de tre med Hannah. De var helt sorte.

Japan, mit andet fædreland

I 60’erne arrangerede Akademisk Arkitektforening studierejser til fjerne mål, og dem deltog jeg i, blandt andet en rejse til Japan i 1968.

     I 24 dage rejste vi rundt og studerede både ny og gammel arkitektur fra Nikko til Shikoku. Det var en tur pakket med oplevelser og indtryk. Jeg fotograferede som en gal, og da jeg kom hjem og så billederne, slog det mig: Hvad er det egentlig, du har set? Hvad er baggrunden for denne helt utrolige og anderledes kultur? Og så begyndte jeg at læse på lektien – og at forberede en rejse, der gik mere i dybden ikke mindst med hensyn til den ældre arkitektur og den vidunderlige havekunst.

     Det er ikke nemt at rejse rundt i Japan på egen hånd. Det var det i hvert fald ikke dengang for 40 år siden, hvor kun få japanere kunne tale engelsk. Alene det, at jeg ikke kunne læse de japanske skrifttegn.

     Naturligvis kan man lære det – jeg nåede at lære et halvt hundrede af de i alt 1850 Kanji-tegn – det er jo altid rart at kunne se forskel på skiltene til herre- og dametoiletterne. Og jeg lærte også det specielle Katakana-alfabet, så jeg kunne læse skiltene på de stationer, vi kørte forbi – eller prøve på at læse dem.

     Naturligvis kan man lære japansk – så længe man ikke skal læse eller skrive det. Det gjorde min gode ven og arkitekt-kammerat Per Lassen. Han blev gift med en yndig japansk pige, Misako, og de talte japansk sammen. Hans problem var bare, at han lærte sproget af en kvinde, og i Japan taler mænd og kvinder japansk på hver deres måde. Så Per talte som en kvinde.

     Jeg var som sagt meget grundig i min planlægning, og fire år efter tog den lille familie af sted på en fem uger lang rejse. For Mariette blev det en oplevelse for livet – i dag er hun magister i kunsthistorie og tilknyttet Davids Samling som omviser, og hun elsker at fortælle museets gæster om japansk porcelæn og lakarbejder.

     Vi havde fået gode japanske venner, der hjalp os med planlægning og kontakter, og en af dem var Junko Yoshioka, som boede hos os, når hun var i Danmark. Hun var tekstforfatter på et reklamebureau, hvor hun stod for en daglig sketch på fjernsynet om en familie, der brugte en bestemt soja.

     Hun har siden fortalt, at flere af de situationer, som hun skildrede, var inspireret af hendes ophold hos os.

     Det er da rart at vide, at man har haft en vis succes med soja i det japanske fjernsyn …

Under familiens rejse til Japan skulle vi have et sted at bo i Kyoto, og det skaffede Junko. Hun kendte en skofabrikant, der havde en bror, og denne bror var øverste præst i Chichaku-in, et gammelt tempel, grundlagt i 1300-tallet og hovedtempel for Shingon-buddhismens Chizan-sekt.

     I en af de smukke bygninger fra 1500-tallet fik vi et ti-måtters rum med papirklædte skydedøre ud til det fri og med tre tynde madrasser som eneste møblement.

     Når vi åbnede skydedørene, kunne vi meditere over den gamle have, der hævede sig op som et billede med vand, sten og smukke vækster.

     Vi skulle vænne os til de tynde vægge af papir. Jeg kom naturligvis til at stikke en finger igennem en af dem; næste dag havde munkene lappet hullet med en elegant blomst klippet ud af hvidt papir.

     Japanerne har vænnet sig til livet mellem de tynde vægge. Man hører dem ikke. En aften åbnede Mariette en af skydedørene ind til et naborum – og overraskede tolv munke, der sad på gulvet og drak te.

     Templet var et eventyrligt sted, hvor ens søvn kun blev afbrudt af munkene, der klokken meget tidligt om morgenen tøffede forbi de tynde skydedøre på vej over til tempelhallen for at synge deres sutra’er og slå på deres gong-gong. Mange morgener stod jeg op og tøffede med over.

     Munkene havde nogle fantastisk smukke paraplyer, helt i klassisk stil, lavet af bambus og lakeret gult papir. De var dekoreret med nogle store skrifttegn, malet med tusch – jeg forestiller mig, at der stod noget i retning af »Denne paraply er neglet fra templet Chichaku-in«.

     Jeg fik lov til at låne fem-seks paraplyer, som jeg slog op og lagde på den gamle brolægning, så Solen kunne skinne igennem dem, mens jeg tog en masse billeder. Munkene syntes sikkert, at jeg var lidt tosset.

     Et par år efter ringede Junko og sagde, at en halv snes af munkene var på besøg i Danmark – om de måtte komme og se, hvordan et dansk hjem så ud? De var naturligvis velkomne, så en dag kom en procession af munke i deres fine dragter ned ad havegangen, og med sig havde de en gave: En af templets paraplyer … neglet fra templet Chichaku-in.

Junko blev senere dansker, og det var min skyld. Jeg har en god veninde, væveren og tekstilforskeren Ingeborg Cock-Clausen, der en dag ringede: – Min bror, Ivar, skal til Japan og vil godt prøve at finde nogle af de butikker, hvor du har købt japansk papir og brugskunst. Sådan en slags japansk Den Permanente. Har du nogle adresser?

     – Nej, men Ivar skal tale med vores veninde Junko. Da vi var i Tokyo, tog hun os blandet andet med ud til et helt fantastisk sted, der hedder Bingoya.

     Jeg skrev til Junko. Hun havde adressen i Shinjuku-ku, men var det ikke meget bedre, hvis hun hentede den unge mand i lufthavnen?

     Jeg ved ikke, hvorfor hun troede, at Ivar var en ung mand – og hvorfor han troede, at hun var en ung kvinde. De var dog begge fyldt 50. Det gav nogle komplikationer i lufthavnen, men de fandt hinanden. Og efter nogen tid fandt de hinanden for alvor. Det er lige til en amerikansk film, dette her.

     Året efter førte jeg Junko op ad kirkegulvet i Søllerød kirke og sørgede for, at de blev ordentligt gift. Hun var iført sin mors smukke kimono, og jeg havde fået strenge ordre fra min kone, Thérèse, om, at »nu tager du ikke dine sædvanlige lange skridt, så Junko ikke kan følge med«. Så jeg trippede.

En anden god japansk ven var Susumu Sakane. Han er død nu, men som redaktør og filmmand var han ret kendt i Japan. Han var direktør for reklamebureauet Sun-Ad og optog blandt andet film for Suntory, Honda og Sony, ligesom han instruerede nogle helt utrolige dokumentarfilm. En af dem var en 3D Imax-film om Monark-sommerfuglenes vandring. Jeg har aldrig set noget lignende. Jeg følte mig selv som en sommerfugl.

     Susumu boede hos os i flere omgange, og Thérèse hjalp ham med arrangement af billeder til nogle meget flotte bøger om gastronomi – blandt andet et billede af samtlige modeller af dansk wienerbrød.

     De lavede også et billede af alle øller på det danske marked – Thérèse fik bryggerierne til at sende os flaskerne, og på billedet blev det til 66 forskellige øller stillet op på vores græsplæne.

     I flere måneder efter var der hver uge stillet en ny mærkelig øl ud til skraldemanden.

Når man rejser til Japan, bør man medbringe gaver. Det hører sig til. Så før afrejsen havde vi købt pæne ting, der kunne repræsentere dansk brugskunst – det meste var småting fra Georg Jensen.

     Men vore gaver kunne slet ikke hamle op med, hvad Susumu havde i kufferten, når han besøgte os. Engang kom han kørende i en flot ny Toyota-bil – den havde han haft med i flyveren til Paris, sagde han. Den skulle filmes, mens dens kørte rundt i København og andre europæiske storbyer med sine japanske nummerplader, og i bilen lå de mest vidunderlige billedbøger om gammel japansk arkitektur – til mig.

     Han havde ikke nogen gave med til Thérèse, som dog var den, der igen og igen hjalp ham med hans foto- og filmoptagelser.

     Jeg forstod, at det i Japan ikke var velset, at man gav en anden mands kone gaver.

     I det hele taget bemærkede vi et vist skel mellem mænd og kvinder i Japan. Fx var vi inviteret til middag i et ultramoderne hus i Tokyo, og her samledes mændene i ét rum og kvinderne i et andet. Kvinderne fik sodavand, mens vi mænd skulle drikke noget så eksotisk som rød Bourgogne. Én flaske til femten mænd.

     Det tjener Thérèse til ære, at hun gik ind til mændene og smagte Bourgognen.

     Nogen må dog have belært Susumu om, at vi havde andre skikke i Danmark, for da han næste gang besøgte os, havde han en stak grammofonplader med til Thérèse.

En japansk direktør har åbenbart en meget stor repræsentationskonto. Det havde i hvert fald Susumu, og han brugte den på os, da Thérèse og jeg efter endnu fire år vendte tilbage til Japan for tredje gang for at rejse rundt i seks uger.

     I Tokyo tog han os med ud på eksklusive og traditionelle restauranter, og mens vi boede i Kyoto, ringede han flere gange: – Jeg kan se af jeres rejseplan, at I skal til Nara i morgen. I skal ikke tage toget. Jeg har bestilt en bil med chauffør, og ham kan I bruge hele dagen, så meget I har lyst. Han er der klokken ni.

     Han vidste, at jeg var meget interesseret i gamle ildfaste huse. Det er de små lerklinede huse med meget tykke vægge og glaserede tegltage, som blev stående tilbage som hvidkalkede gravsten, når en by var udslettet af en brand. I disse huse opbevarede familierne alle deres billedruller, lakarbejder, kimonoer og andre kostbarheder.

     Der findes stadig nogle af disse meget smukke huse, og en dag ringede Susumu: – Naoko (det var hans kone) og jeg holder en lille ferie. Hvad om vi alle fire kører rundt og kigger på ildfaste huse?

     Et fantastisk tilbud. Vi havde aldrig fundet de huse på egen hånd, men Susumu, der var meget kyndig i japansk kultur, vidste, hvor de stod. Så vi havde en utrolig tur, hvor vi besøgte flere gamle byer og kun overnattede i ryokan, dvs. hundrede procent traditionelle kroer.

     Jeg tør godt påstå, at jeg er den eneste dansker, der har set så mange ildfaste huse.

     Da jeg kom hjem, holdt jeg flere foredrag, blandt andet på Kunstindustrimuseet og i Dansk-Japansk Selskab – ikke kun om ildfaste huse, men også om japansk arkitektur, havekunst, papir, skrift og kalligrafi. Jeg var halvvejs blevet japaner.

Mine besøg i Japan førte til flere artikler i Bo Bedre – men læserne gav sig nu næppe af med at lave Ikebana, japansk blomster-arrangement.

Noget, der kunne blive trykt

Mens jeg gik på akademiet drømte jeg om at skrive noget, der kunne blive trykt – helst noget, der var lige så godt som det, Steen Eiler Rasmussen skrev. Og i 1951 fik jeg chancen.

     I det år udkom Danmarks første populærvidenskabelige specialmagasin, Vor Viden. Et lille blad i A5-format, trykt i sort/hvidt. Det fik jeg lov til at boltre mig i. Jeg skrev og skrev og illustrerede med egne tegninger. Mest om arkitektur og meget om arkitekturens historie: Verdens syv vidundere, skyskrabere, gotiske katedraler og det skæve tårn i Pisa. Men også om højre- og venstrekørsel, kongekroner, optiske bedrag, det gyldne snit, tegneserier og papirets standardformater. Alt, hvad jeg fandt sjovt og spændende. Og jeg blev fyrsteligt betalt. For en artikel på otte sider fik jeg 125 kr.

Min svigerfar, Hans Bølling, var chefredaktør på Nationaltidende, det senere Dagens Nyheder.

     – Ja, ja, sagde han til mig, – det er meget godt, at du skriver i det lille blad. Men jeg har nu ikke rigtig respekt for dig, før du har skrevet i avisen.

     Det måtte jeg så prøve. Jeg fik den idé at skrive om, hvordan man kan gå tværs igennem det gamle København uden at gå på gaderne, men godt nok tværs over gaderne: Ind gennem en port ved Nørreport, forbi nogle baghuse og gårde, ud gennem en ny port, tværs over gaden – eller måske lidt på skrå – ind gennem endnu en port osv. Hele vejen ned til Ved Stranden, hvor avisen havde sit hus på hjørnet af Fortunstræde.

     Undervejs mødte jeg mennesker og kunne fortælle om de gamle huse, og jeg blev naturligvis godt hjulpet af den nemme vej gennem universitetets gårde og bygninger.

     En af mine kammerater illustrerede artiklen. Han hed Per Iversen og lavede nogle blændende tegninger med tændstikker, som han dyppede i tusch. Han blev senere en af Christianias grundlæggere og føjede ordet Løvetand til sit navn.

     Artiklen kom på søndagstillægets forside, og jeg var stolt som en pave.

     – Ja, ja, det er meget godt, det med at skrive i avisen, sagde en af mine venner, Poul Erik Bjørrild. Han var forlagssekretær på Gjellerups Forlag. – Men jeg har nu ikke spor respekt for dig, før du har skrevet en bog.

     Det måtte jeg så også prøve. Det blev til en bog om Perspektiv og frihåndstegning, og den blev efterfulgt af flere bøger om tegning og fotografi. Jeg skrev endog – sammen med en ung ingeniør – et bog om, hvordan man selv kunne bygge en båndoptager.

Jamen, skulle jeg ikke være arkitekt? Jo, jeg kom igennem alle uddannelsens fem år, men jeg tror egentlig, at professorer og lærere havde opgivet mig.

     Mogens Koch, der var min professor det sidste år, syntes, at min bog om perspektivtegning var fin – det sagde han i hvert fald. Men selv følte jeg, at det med at tegne huse alligevel ikke rigtigt var mig. Det var meget sjovere at skrive og formidle fagligt stof. Så jeg tog aldrig min afgang, som det hedder.

     Afgangsopgaven lød på at tegne en fabrik på en trekantet grund et eller andet sted ude vestpå. Det var slet ikke mig. I stedet tog jeg på en meget lang bryllupsrejse i Frankrig sammen med min unge kone, Thérèse.

     At jeg ikke gjorde mit arkitektstudium færdigt, tog jeg ganske roligt. Jeg trøstede mig med, at det havde Steen Eiler Rasmussen heller ikke gjort. Da han engang spurgte nogle elever, hvorfor de gik på arkitektskolen, fik han svaret: – Fordi man ikke kan blive til noget, hvis man ikke går herinde.

     Hvortil Steen Eiler tørt bemærkede: – Nåh ja, man kan da blive professor.

     Trods manglende afgang kaldte jeg mig for arkitekt – det kan enhver jo gøre – og på et senere tidspunkt blev jeg da også medlem af Akademisk Arkitektforening – jeg blev arkitekt m.a.a. Det var jeg i en årrække. Men jeg kom aldrig til at bygge et hus.

     Ikke engang mit eget hus byggede jeg. Det var i 1961. Vi havde lige startet Bo Bedre, så den slags havde jeg slet ikke tid til. Jeg fik arkitekterne Arne Karlsen og Allan Jessen til at stå for byggeriet. De påstod bagefter, at de aldrig havde haft så vanskelig en bygherre.

     Selv påstår jeg, at jeg har gjort dansk arkitektur store tjenester – ved ikke at bygge huse.

Lige efter akademiet fik jeg godt nok et job på en tegnestue. Det var hos en arkitekt i Hellerup, der byggede huse for nogle meget rige mennesker, som havde forelsket sig i gamle engelske landhuse. Så der skulle være småsprodsede vinduer og kulørte tegl, og facaderne skulle tapetseres med flækkede ølandssten, så husene så ud, som om de var bygget af kampesten. Det havde jeg det lidt svært med. Det stred imod alt, hvad jeg havde fået indprentet på arkitektskolen, så arkitekten og jeg havde nogle diskussioner.

     Han mente også, at jeg måtte have lært noget statik på akademiet, så jeg kunne beregne dimensionerne på bjælker og tagspær – så ville han spare udgifterne til en ingeniør. Det kunne jeg ikke. Så da en af mine lærere, Rolf Graae, spurgte, om jeg ville arbejde på hans tegnestue, slog jeg straks til.

     Rolf Graae delte lokaler med to andre arkitekter, Viggo Møller Jensen og Vilhelm Wohlert. Den første var godt i gang med at bygge huse, mens Wohlert i 1956 fik opgaven med at tegne Louisiana sammen med Jørgen Bo.

     Min opgave i den lille tegnestue i Store Strandstræde var at hjælpe de tre arkitekter – og at møde en halv time før for at fyre op i kakkelovnen.

Rolf Graae og Vilhelm Wohlert på tegnestuen. Wohlert forrest sidder med en plantegning til Lousiana. Dengang havde vi kitler på, når vi sad og tegnede.

I 1955 blev jeg indkaldt til Civilforsvaret. På sessionen havde jeg sagt, at jeg ikke ville bære våben. Det kom jeg heller ikke til. Men jeg fik dog at vide, at der i et af udrykningskøretøjerne – i rum nummer dit og på hylde nummer dat – lå en mindre kanon. Den skulle vi bruge til at nedskyde løsgående tyre og andet farligt; men vi kunne også bruge den mod en væmmelig femte kolonne-kommunist, der ville hindre os i at undsætte en brændende by.

     Fordi jeg var arkitekt, blev jeg udtaget til en speciel uddannelse, der efter mindre end et år gjorde mig til sektionsleder. Jeg fik en fin kasket, som min datter senere legede med, samt et job på befalingsmandsskolen på Bernstorffs Slot. Her skrev jeg korpsets første signalreglement og havde stor fornøjelse af at lege med de tunge radioer, der hurtigt tømte batterierne i bilerne, så disse ikke kunne starte.

     Efter to års tjeneste havde jeg aftjent min værnepligt og faktisk fået en masse nyttig viden og erfaringer om ledelse, som jeg senere fik god brug for.

Jeg fortsatte på Bernstorff Slot i nogle år som timelærer i både signaltjeneste og bygningskonstruktioner. Men jeg skulle jo også have et job, og det fik jeg i Landsforeningen Dansk Kunsthåndværk. Den havde brug for en arkitekt, der kunne være med til at arrangere udstillinger og redigere foreningens blad, Dansk Kunsthåndværk.

     Foreningen var en sammenslutning af alt, hvad der kunne krybe og gå i dansk brugskunst – lige fra de store spillere som Den kongelige Porcelænsfabrik og Georg Jensen til de små vævere, stoftrykkere og keramikere.

     Her lærte jeg at lave blad – på en helt anden måde, end man i dag laver blade. Sammen med foreningens direktør, Bent Salicath, og arkitekt Arne Karlsen udførte jeg »arkitekttegninger« til bladets sider, og det var så op til håndværkerne – bogtrykkerne – at arbejde videre i blyet og sætte klicheerne ind på træklodser.

     Jeg fik min gang på Langkjærs Bogtrykkeri – gik i vejen i mange timer og fik et indgående kendskab til hele processen, som den var dengang. Jeg har virkelig kendt Gutenbergs gamle teknik, mens blyet stadig var varmt.

     Klicheerne blev lavet hos Bernh. Middelboes Reproduktionsanstalt i Bredgade og Københavns Klichefabrik i Vimmelskaftet, og vi var så snedige, at vi fortalte dem, at det ene firma fik billederne til alle venstresiderne, mens det andet firma fik dem til højresiderne. Så kunne de konkurrere om at lave det bedst mulige arbejde. Et blad om kunsthåndværk skulle være godt typografisk håndværk, syntes vi.

     Det samme kom til at gælde for Bo Bedre, da jeg senere gik i gang med det. Jeg huskede, hvad Steen Eiler Rasmussen engang sagde til mig: – Der er noget fuldstændig tosset i, at man sidder og pusler med typografien i en lille digtsamling, der skal ud i 300 eksemplarer, mens man sjusker med bøger og blade i store oplag. Det burde være lige omvendt.

Goddag, det er fra fjernsynet

Samtidig med arbejdet i Landsforeningen Dansk Kunsthåndværk var jeg freelance producer i fjernsynet. Fotografen Sigurd Lefevre havde spurgt, om jeg ville være med til at lave en række udsendelser om Danmarks herregårde.

     Det var dengang, fjernsynets billeder var sort/hvide og havde runde hjørner – og dengang Danmarks Radio følte et ansvar for at bringe oplysning ud til folket. Det var seriøse dokumentarfilm i bedste sendetid – 45 minutter om hver herregård i alle historiske detaljer og med smukke billeder.

     Optagelserne foregik meget enkelt. Ikke nogen OB-vogn; ikke nogen hær af teknikere og lange kabler. Vi klarede det hele selv, bare Sigurd og jeg med et 16 mm Arriflex-kamera på stativ. Plus nogle lamper, som jeg holdt og flyttede rundt med, mens Sigurd filmede.

     Hjemme i Radiohuset på Rosenørns Allé klippede vi så negativerne sammen til den færdige film. Der blev slet ikke fremstillet positive strimler – de positive billeder så vi først, når filmen blev kørt i en monitor.

     Lyd var der ikke noget af. Jeg noterede, hvor mange sekunder de enkelte sekvenser varede, og skrev en tekst, som jeg læste op, mens filmen kørte. Samtidig kørte vi nogle grammofonplader med underlægningsmusik, der dog ikke fik lov til at forstyrre teksten – seerne skulle kunne forstå, hvad der blev sagt.

     Af og til kunne vi godt have brugt noget lyd. Da vi lavede en udsendelse om Schackenborg, ville Hans Schack vise os, hvor dygtig han var til at spille på orglet i Møgeltønder kirke. Det filmede vi, og da vi kom hjem fandt vi en plade i arkivet med Albert Schweitzer, der spillede Bach. Aldrig har Hans Schack spillet så godt.          

     Hans Schack, der i 1993 forærede sit grevelige gods til Prins Joachim, boede alene i slottet, og mens han en aften trakterede os med stegt kylling, fortalte han, at der oppe på første sal hang et lille portræt ned i en snor fra en galleriliste. Og selv om døren til rummet var låst, var billedet mange morgener vendt om, så det hang med forsiden ind mod væggen.

     Der var også, hvis jeg ikke husker meget galt, nogle blodpletter på nogle af trappetrinene, og de var ikke til at vaske væk!

     Gys, gys. Men kyllingen var velstegt. Hans Schack var en god kok.

Sigurd Lefevre og jeg nåede at lave en halv snes film om Danmarks herregårde, men vi besøgte flere for at se, om de egnede sig til en udsendelse i fjernsynet, og alle steder blev vi modtaget meget venligt. Også grever og baroner ville gerne optræde i det nye fjernsyn.

     Det fik de nu ikke lov til. Hans Schack var faktisk en undtagelse. Det var jo ikke Se-og-Hør-film, vi lavede; det var dybt seriøse kulturfilm. Der var langt til nutidens herregårdsfilm, hvor en eller anden overgearet grevinde vimser rundt og viser kjoler frem.

     Ikke engang jeg selv optrådte på skærmen, så jeg blev aldrig en berømt skærmtrold. Det eneste, man så af mig, var min hånd, der holdt en for længst afdød kanariefugl – samme fugl, som man så på et 1700-tals maleri på et af slottene.

En af de herregårde, hvor der virkelig var gang i den, lå i Nordjylland. Vi havde en aftale en dejlig sommerdag, og præcis på klokkeslæt bankede vi på slottets dør med en tung ring, som en frygtindgydende løve bar i flaben.

     Efter en stund blev døren åbnet af en herre, hvis sorte uniform og hvide handsker signalerede, at man ikke behøvede at stikke ham på næven. Han så strengt på os med let løftede øjenbryn.

     – Goddag, sagde vi. – Det er fra fjernsynet. Vi har en aftale med greven her klokken tolv – til frokost.

     – Til frokost! Hans strenge mine krakelerede. – Åh, det gamle nokkefår; det har han ikke sagt et ord om. Og her har vi dækket op til seksten. Nu kan vi pille det hele af – blomster og lysestager og tallerkener og duge – og sætte en ekstra plade i bordet.

     – Jamen, vi kan da bare rykke lidt sammen, foreslog Sigurd Lefevre hjælpsomt. Men det blev totalt overhørt. I et slot som dette rykkede man ikke sammen.

Vi blev der i en uge, og i dagene, der fulgte, viste det sig, at tjeneren i den sorte uniform havde et særligt frisprog over for den aldrende greve:

     – Greven holder Stiftstidende, og jeg holder Amtsavisen, og så bytter vi …

     Greven holdt ikke kun avis; han holdt også hof. Der var mindst ti gæster til frokost hver dag. Tjeneren serverede, hjulpet af et par damer nede fra landsbyen, mens en kok fremtryllede den ene ret efter den anden i det store køkken i kælderen.

     Tjeneren tog sig særligt af »de herrer fra fjernsynet«. Måske følte han en vis forpligtelse til at føre os ind i de højere cirkler. Ved en af middagene var den første ret foreller. Da han præsenterede fadet med fiskene for mig, havde de alle hoved på, undtagen én.

     – Hvis arkitekten vil være så venlig at tage fra denne ende af, sagde han, – så passer det lige med, at når jeg er begyndt med prinsessen og går højre om bordet, så får fru landsretssagførerinden fisken uden hoved. Hvis hun får en med hoved, besvimer hun.

     Prinsessen var Christian d.10.s yngste søster, Dagmar. Hun var en ældre dame, der boede på Kongstedlund i Himmerland.

     Vinen blev ikke skænket i glas, men i forgyldte pokaler. – Det er skam ægte guld, mumlede tjeneren, mens han skænkede op. – 24 karat guld! Skal hr. arkitekten ikke have lidt mere vin? Husk, det er gratis!

     Min borddame var en frodig proprietærkone fra egnen, og hun vidste alt om greven. – Han er ikke mere greve end bag på min hånd, sagde hun, idet hun prøvede at sænke stemmen. – Men rig, det er han. Meget rig. Grevetitlen har han fået af Vatikanet. Kan De se de malerier dér over kaminen? Det er hans forældre. De havde en butik i Nyborg, men da sønnen kom til penge, blev de udstyret efter alle kunstens regler og malet af.

     Før jeg havde fordøjet den sensationelle nyhed, slog min borddame på glasset og råbte med myndig stemme: – Må jeg udbringe en skål for greven? Greven ud af luften!

     Greven hørte vist ikke, hvad hun råbte. Han holdt hånden op for øret og sagde lidt forvirret: – Hvad siger du, min kære?

     Jeg havde ærligt talt lidt ondt af ham. Men jeg løftede de 24 karat som alle de andre og skålede for den luftige greve.

     Han var faktisk et godmodigt menneske og en stor dyreven. Oppe i en lang gang på første sal lå alle hans livs hunde udstoppede, en ud for hver sovekammerdør.

Sigurd Lefevre (t.v.) og mig med Arriflex’en under optagelser på herregården Rosenholm på Djursland. Sigurd var en lystig fætter, altid parat med en sjov historie og en kvik bemærkning. Og dertil var han en eniment billedmager. Jeg lærte en masse af ham og var på et vist tidspunkt på vej til en ansættelse i Danmarks Radio. Sikke et held, at det ikke blev til noget.

Klar til Bo Bedre på rette tidspunkt

En barndom med hjemmegående forældre i en tøjbutik – en uddannelse som arkitekt – jobs i foreningen for dansk kunsthåndværk og som freelance producer i det nyfødte fjernsyn … Alt det var med til at gøre mig grydeklar som redaktør af Bo Bedre. Og jeg var heldig at være klar netop på det rette tidspunkt.

     I begyndelsen af 60’erne havde vi fået krigen på afstand, og en velfærdsbølge skyllede hen over landet. Danskerne havde fået råd til at bygge huse, anlægge haver, købe møbler og indrette sig. Så de havde brug for et levende blad med hjælp og gode råd og med medarbejdere, som fortalte og illustrerede, hvordan man kunne etablere et hjem med trivsel for store og små.

     Bo Bedre red simpelt hen på denne bølge. I nogle af de år blev der hvert år bygget 40-50.000 enfamiliehuse.

     Der havde været andre bøger og blade, som behandlede disse emner – Bygge og Bo, Tidsskrift for Moderne Hjem, Bo Rigtigt, Bolig-ideer, Bo som De vil – men de var blevet udgivet af forlag og redaktioner, der ikke havde Palles næse for, hvordan tingene skulle serveres indbydende, farverigt, instruktivt og pålideligt. Og næse for at få økonomi i et sådant blad ved hjælp af annoncer.

     Lanceringen skete med brask og bram: – Nu kommer det store »hjemme«-blad i farver! lød reklamerne. – Månedsbladet for moderne mennesker, der er interesserede i deres hjem!

     – Kan De lide at bo godt, så De virkelig hygger Dem hjemme, at arbejde med nyt til huset, at lave god og lækker mad eller at se smukke blomster og planter omkring Dem – så tror vi, at Bo Bedre er bladet for Dem.

     – I Bo Bedre vil De hver måned finde velskrevne og underholdende artikler illustreret af vore bedste fotografer, der giver Dem hundreder af tips og ideer, som De straks kan få glæde af.

     – I hvert nummer har De chancen for at vinde en NSU Sports-Prinz bil (værdi 15.790 kr.) – eller en NSU Prinz (værdi 10.993 kr.) – eller en Bendix Automagic vaskeautomat (værdi 2085 kr.) – eller 12 Eva brød- og pålægsskærere – eller 3 Philips Handy-mixere – eller 3 Philips el-kaffemøller – eller 3 Philips Lady shavere.

     De fine præmier blev betalt med annoncer i første nummer af bladet.

På Bo Bedre’s første forside er mor i køkkenet og serverer ved bordet – det var næppe gået i dag med dagens kønsrollemønster.

Bo Bedres første forside var naturligvis vigtig. Den skulle bruges til plakater, annoncer og lodsedler. Men det lykkedes faktisk fotografen Niels Guldbrandsen at optage et godt billede allerede i første hug.

     Arkitekten Knud Peter Harboe havde netop tegnet et meget smukt dobbelthus til to familier, så jeg fik den gode idé at spørge ham, om vi måtte komme og tage nogle billeder i det ene hus, hvori han selv boede. Billederne skulle være til et nyt blad om enfamiliehuse og boligindretning, sagde jeg.

     Jeg er bange for, at han og hans kone forestillede sig, at bladet skulle være endnu et dyrt arkitektur-tidsskrift på glittet papir og i et oplag på 800 eksemplarer. De havde i hvert fald ryddet så fint op, at det var svært at se, at der boede mennesker i huset. Så jeg fik sat en kravlegård op i stuen og en kurv med bananer og æbler på køkkenbordet. Det tog de pænt.

     Jeg havde sagt, at vi skulle bruge en forside til det nye blad, men jeg tror alligevel, de blev lidt forundrede, da der troppede tre fotomodeller op. De skulle forestille far, mor og datter, og far og datter skulle sidde ved det dækkede spisebord, mens mor kom ind med maden. Her blev sandelig ikke rykket ved kønsrollerne. Det var aldrig gået i dag.

     I et efterfølgende maj-nummer bragte vi en stor reportage om huset, og der er ingen tvivl om, at det blev arkitekten glad for.

     Ellers var der i begyndelsen flere arkitekter, som rynkede på næsen ad Bo Bedre. Det var for populært, syntes de. Det hjalp dog svært på begejstringen, da de fik deres egne huse vist i bladet.

Fra starten fik jeg engageret to medarbejdere, begge indretningsarkitekter.

     Den ene var Niels Svanberg, som var kendt fra udsendelser om boligindretning i fjernsynet, og som havde en meget pædagogisk tilgang til stoffet.

     Den anden var Gerda Ørsted Rasmussen. Hun kom af sig selv. Annoncesalget var jo i gang, og hun havde hørt, at bladet var på vej. Hun måtte simpelt hen være med, sagde hun.

     Gerda havde deltaget i et farvekursus i Svenska Slöjdföreningen, og hun havde i flere år abonneret på det svenske boligblad Allt i hemmet. Hun kendte stoffet. Hun engagerede sig dybt i bladet og var i de følgende år den, der først og fremmest skabte, hvad man kom til at kalde Bo Bedre-stilen.

     Gerdas tiptipoldefar var den navnkundige statsmand Anders Sandøe Ørsted, og hun lignede ham, som han fremtrådte på datidens 100 kr.-seddel.

     De to indretningsarkitekter bidrog med stof til det første nummer. En meget stor del af resten var artikler fra Allt i hemmet, som jeg oversatte og bearbejdede, så de kom til at se så danske ud som overhovedet muligt.

Heldigvis havde Allt i hemmet nogle år før bragt en række farvebilleder af danske enfamiliehuse, blandt andet et udstillingshus ved navn Ønskehuset. Billederne viste nogle interiører med store glasvinduer, der var ved at blive moderne. Dem kunne jeg bruge til bladets første store artikel, som fik overskriften »Vil vi bo i akvarier?«.

     Manchetten under overskriften fortalte, hvad artiklen gik ud på:

     – Dette er ikke kun en diskussion om glasvæggene i det moderne byggeri. Det er måske først og fremmest en diskussion om menneskene, der bor bag dem. Foretrækker vi – også i vore stuer – at være i nær kontakt med naturen, eller skal vort hjem være »hulen«, hvor vi lukker den øvrige verden ude for helt at være os selv?

     Og manchetten fortsatte:

     – Diskussionsdeltagerne er Inger Lauridsen, journalist, husmoder og mor til fire børn, samt arkitekterne Jørgen Bo og Vilhelm Wohlert, der blandt andet har tegnet Louisiana-museet, hvor den ubrudte glasvæg har så fremtrædende en plads.

     Inger Lauridsen var en gammel ven af min kones familie, og hun gav den hele armen som en djævelens advokat: – Jeg bryder mig virkelig ikke om, at mælkemanden eller postbuddet kommer anstigende og kigger på mig, som om jeg var en fisk i et akvarium.

     Bo og Wohlert svarede hende tålmodigt og meget pædagogisk. – Fremskridtene inden for byggeteknikken har givet os nye muligheder, sagde Wohlert. – Hvorfor skal de ikke udnyttes? Hvis bare det gøres på den rigtige måde.

     Og Bo supplerede: – Mens huset tidligere var noget, der lå i haven, og haven var noget uden for huset, så er hus og have nu – takket være glasvæggen – blevet en helhed.

Det første nummers hovedartikel handlede om den nye form for enfamiliehuse med store vinduer.

De svenske indretningsbilleder fra Allt i hemmet slap efterhånden op – eller også fandt vi ikke, at de levede op til, hvad vi ville vise. De var også lidt for svenske til et dansk publikum. Og så var der problemet med det svenske blads medarbejdere. De ville – ganske naturligt – ikke finde sig i, at de ikke blev nævnt ved navn i det danske blad. Det var de ikke blevet i de første numre, fordi vi nødigt ville vise vore læsere, at en del af stoffet kom fra Sverige.

     Chefredaktøren af Allt i hemmet hed Marianne Fredriksson – hun blev senere en af Sveriges mest kendte og mest oversatte forfattere. Hendes navn havde jeg tilladt mig at fordanske til Marianne Frederiksen, och hon blev så förbannad! Om jeg troede, at man i Sverige kunne komme godt af sted med at kalde H.C. Andersen for H.C. Andersson?

     Det havde hun naturligvis ret i. Men ellers fik jeg et godt samarbejde med hende og ikke mindst med hendes efterfølger, Thomas Wedel, der blev min gode ven. Han var dansk gift med en søster til tv-manden Claus Toksvig.

     Selv skrev jeg mange af artiklerne under pseudonymet Erik Bomand, for at læserne ikke skulle se, at det var chefredaktøren, der havde forfattet dem.

     Min kone blev også medarbejder ved bladet, og hende kaldte vi Thérèse Bomand. Da hun senere insisterede på at bruge sit rigtige navn, Thérèse Tiedemann, sagde man ude i byen: – Nå, nu er hun åbenbart løbet fra ham Erik Bomand og har giftet sig med redaktøren.

Mange arkitekter er vant til at have en tegnestue i den ene ende af deres hus. Det havde jeg også. Min tegnestue var bare en redaktion.

     I de ti første år lå Bo Bedre’s redaktion i mit hjem i Virum, og det var på mange måder en fordel. Jeg brugte ikke tid på at køre ind til byen, og jeg var hjemme hele dagen, mens Mariette voksede op. Jeg tænker med glæde på de mange gange, hun er kommet ind på mit kontor for at følge med i, hvad jeg lavede. Hun var et godt og klogt barn. I dag er hun ikke kun kunsthistoriker, men også udgiver af VinAvisen.dk.

     Men vi skulle jo have et redaktionelt personale, og det var ikke så ligetil. Jeg var også på det område en amatør og måske ikke altid lige heldig. At hyre folk var ikke noget, jeg havde lært på akademiet.

     Min første sekretær var en ung jødisk pige, Alice Nathan, der var både sød og effektiv. Hun boede sammen med sin far ude ved Mozarts Plads og læste til student på et aftenkursus. En dag mødte hun ikke på arbejde. Hun var blevet myrdet.

     Om aftenen, da hun vendte hjem fra sit kursus, låste hun sig ikke ind, men ringede på døren, og da hendes far lukkede op, sank hun sammen over dørtærsklen.

     – Hvorfor slog han mig i ryggen? sagde hun. Hvorefter hun døde.

     I hendes ryg sad der en kniv. Jeg mener ikke, at man nogensinde fandt morderen.

Redaktionen var lille. Der var mig, min sekretær og to redaktionssekretærer. Layouteren, Holger Mikkelsen, arbejdede freelance i sit eget hjem i Nærum.

     Igennem de første år fandt jeg en række glimrende freelance medarbejdere, der meget hurtigt blev en del af familien. Vi var alle i den alder, hvor man har børn, og hvor man bygger rede. Vi redigerede ikke Bo Bedre. Vi levede Bo Bedre, og det var vores liv, vores drømme og vores erfaringer, der kom i bladet.

     En af de redaktionelle medarbejdere var Kirsten Jacobsen, der i dag er en flittig udgiver af samtale- og portrætbøger. Hun var ganske ung, men meget engageret og begavet. Hun havde søgt jobbet, og efter at have talt med hende gik jeg ind i privaten til min kone og sagde: – Jeg tror, jeg har fundet den rigtige. Hun er vældig kvik. Det er bare mærkeligt – hun er tyk på sådan en lidt speciel måde …

     – Hun er vel gravid, sagde min kloge kone.

     – Øh … nåh ja, det nævnte hun slet ikke noget om.

     Hun var gravid, men hun var værd at vente på, indtil hun var nedkommet. Og så kunne vi også bruge hendes to små døtre, Sidsel og Nana, som fotomodeller i de kommende år.

Det var værre med en kontordame, jeg havde ansat. Hun skulle tage telefonen, skrive breve og renskrive manuskripter. En bekendt havde anbefalet hende, og jeg ansatte hende på prøve.

     Da hun kom, medbragte hun en gravhund. Den kunne ikke være alene hjemme, sagde hun, så hun havde syet et forklæde med en stor lomme på maven. I lommen lå hunden, og så sad hun og skrev på maskine med armene hen over kræet. Særlig god til at skrive var hun ikke.

     Efter et par dage havde jeg fået nok. Jeg måtte af med hende. Jeg prøvede at sige det på en pæn måde og foreslog, at hun med det samme tog sin gravhund og forlod redaktionen og fik løn til den første. Men det ville hun ikke. Hun ville blive.

     Vi fik en af den slags »scener fra et ægteskab«, man ser på film, og som jeg var ganske uvant med. Der var råben og skrigen, gråd og tænders gnidsel. Til slut sagde jeg: – Hvis du ikke går nu, så pudser jeg Nero på dig.

     Nero var vores skikkelige sorte kongepuddel, der sikkert bare ville have logret med den hale, vi havde ladet ham beholde; men hun gik ikke desto mindre.

     En time efter kom hun tilbage og råbte: – Jeg vil i hvert fald have mine ansjoser!

     Ansjoserne lå i køleskabet.

     Den slags lyder helt vanvittigt. I dag har man måder, hvorpå man ordner sådanne problemer. Men som sagt: Jeg var amatør – også på det område.

     Det er mange pudler siden, Nero var den redaktionelle vagthund. En af vore redaktionelle medarbejdere, den velskrivende Birgit Erup, der senere blev gift med forlæggeren Jørgen Lademann, mindedes fornylig Nero i en mail, hun sendte mig:

     Nero elskede lyden af dørklokken. Når freelancerne kom med deres ting, blev de mødt med et par forben på skuldrene og begejstrede tungeslaskere i hele ansigtet. Efterfulgt af en entusiastisk parringsakt på højre ben.

     Ikke alle klarede mosten, men Birgit påstår, at jeg – da nok en freelancer styrtede ned ad havegangen – bare sagde: – Bo Bedre kan ikke have medarbejdere, der ikke kan li' dyr!

     Det sidste kan jeg nu ikke huske, men det skal såmænd nok passe …

Sådan var Bo Bedre-stilen

Boligreportager havde man længe dyrket i uge- og damebladene med overskrifter som »Hjemme hos fru generalkonsulinde Dit-og-Dat«. Det var beskrivelser af højborgerlige hjem med antikviteter, lysekroner, tunge armstole og borde i barokstil. Møbler, der var kostbare og upraktiske og ikke havde meget med almindelige danskeres liv at gøre.

     Denne måde at leve på ville vi gøre op med, og der er ingen tvivl om, at vi følte os som missionærer for en bestemt livsstil, som samtiden efterhånden kom til at kalde Bo Bedre-stilen.

     Det var en uprætentiøs måde at indrette sig på, og det var et liv med det bedste danske design, som dengang var verdensberømt. Funktionelt, men også varmt, menneskeligt og børnevenligt. Og til at betale for almindelige mennesker. Alt, hvad der var fint og prætentiøst, gik vi udenom.

     Det var nok karakteristisk, at vi ikke viste de møbler, som Poul Kjærholm tegnede, og som i dag går for store summer på auktionerne. De var for dyre og bestemt ikke børnevenlige. Tænk, sagde vi, hvis et barn falder ned mod sådan et sofabord med stålprofiler og en plade af tykt glas. Ungen vil få sig et trekantet hul i hovedet!

     De ellers så smukke Kjærholm-møbler hørte ikke til Bo Bedre-stilen, og de blev ikke forkyndt fra vores prædikestol.

Allerede i første nummer demonstrerede Gerda Ørsted den sikre sans for møblering og farvesætning, der blev et kendemærke for Bo Bedre-stilen.

     Men vi havde det problem, at vi ikke kunne gå ud i folks hjem og fotografere. For folk boede ikke sådan, som vi syntes, de skulle bo. Der var altid et eller andet, vi ikke kunne vise – en upraktisk møblering, en dårlig  belysning, et grimt gardin.

     Hvis blot ti procent af bladets læsere syntes, at det grimme gardin lige var sagen, så havde vi forfejlet hele vores store pædagogiske projekt.

     Gerda fandt derfor en flink møbelhandler, som lod hende indrette et hjørne af butikken og gøre det i tre forskellige prislag.

     »Hyggekrog for enhver pris« hed historien i første nummer, og den handlede om stedet, »hvor vi om aftenen krøller os sammen for at lytte til radioen eller for at læse en god bog«.

     Vi kunne imidlertid ikke blive ved med at finde flinke møbelhandlere at fotografere hos, så efter nogle år fik vi indrettet eget fotoatelier. Her kunne vi bygge ethvert tænkeligt rum med store vægelementer, som blev samlet på bagsiden med skruetvinger, og her kunne vi tapetsere og male, som vi havde lyst.

     Det var fuldstændig som i et filmstudie. Stikkontakterne blev limet på væggene med dobbeltklæbende tape, og lamperne blev hængt ned fra nogle lægter oven på vægelementerne. Kun på ganske få billeder ser man et loft.

Bo Bedre-stilen var egentlig svensk. På det tidspunkt var svenskerne mange skridt forud, når det gjaldt moderne boligindretning.

     De fleste danske hjem havde kakkelborde, som var svære at nå fra de overpolstrede lænestole. De havde store og klodsede kommoder, »røvballegardiner« og blålige lysstofrør i køkkenet. Og børnene var der ikke rigtigt plads til.

     Her viste svenskerne nye veje, og ikke mindst indretningsarkitekten Lena Larsson og Svenska Slöjdföreningen propaganderede for en helt ny stil. Alt det fik vi foræret med billederne, som vi hentede i Allt i hemmet, og Gerda Ørsted forstod at overføre ideerne til dansk grund.

     Bo Bedre-stilen blev, hvad svenskerne kaldte en blond stil – en stil præget af lys, åbenhed og fint afstemte farver. En glad og venlig stil. Og praktisk.

     Svenskerne møblerede i vid udstrækning med små kommoder, der måske blot var 60 x 60 cm med tre skuffer, fire ben og i bordhøjde. Købte man to kommoder og lagde en lang bordplade fra den ene til den anden, havde man et praktisk bord.

     Sådanne kommoder – hurtsar, som svenskerne kalder dem – fandtes ikke i Danmark, men Gerda Ørsted fik et trævarefirma til at fremstille dem og sælge dem til en yderst rimelig pris. Så kunne vore læsere selv male dem i en eller anden glad farve.

     Gerda var i det hele taget om sig, når det gjaldt om at få ordentlige ting på markedet. Blandt andet samarbejdede hun med den i nutidens aviser så flittigt omtalte »enkefru Plum« – hende med den venstreorienterede fond, der gjorde det af med hendes 70 millioner kroner og gik konkurs.

     Lise Munk Plum havde åbnet en butik, Pot & Pande, i Ordrup; her solgte hun spændende ting til hjemmet, og hvis Gerda i et udenlandsk blad fandt interessante brugsting, fik hun Lise til at tage dem hjem i butikken.

     Vi kunne naturligvis ikke tvinge Bo Bedre-stilen ned i halsen på læserne, og der var sikkert mange, der fandt den for moderne. Men der var også adskillige, som opdagede, at der var andre materialer end de gængse, og at der var nye smarte løsninger, når man skulle etablere et hjem. Hvert nummer af bladet vrimlede med ideer, ideer, ideer.

I hvert nummer bragte vi tips og ider, som læserne havde sendt ind. På det store billede ses Mariette, der lægger et puslespil med et billede af sig selv. Hun blev også foreviget som sprællemand.

Da Bo Bedre i 2001 fyldte 40 år, blev det fejret med en udstilling i Dansk Design Center, hvor man havde genskabt fire interiører i Bo Bedre-stil fra de fire årtier.

     I stuen fra 70’erne hang der et stort portræt af Mao på væggen. Jeg blev lidt overrasket, for i min tid som redaktør var jeg aldrig gået med til at vise et billede af Kinas afskyvækkende diktator.

     Men på den anden side … var vi alligevel lidt røde dengang i 70’erne?

     Et par af vore kvindelige medarbejdere var militante rødstrømper, der havde smidt bh’en, tog på kvindelejr og gik rundt uden tøj på (dog ikke på redaktionen). Og vores dygtige layouter, Holger Mikkelsen, var ret vild med både Kina og Mao.

     Sammen med Palle tog Holger på en tur til det forjættede land, og jeg husker, at Holger ringede hjem til sin kone, Anne. Dengang kostede sådan en samtale flere hundrede kroner i minuttet, og Anne blev så rørt over, at han brugte en formue på at ringe til hende, at hun begyndte at græde. Så Holger måtte bruge endnu en formue på at trøste hende.

     I bladets indretninger og forbrugerundersøgelser var der også et opgør med gammeldags borgerlighed, et opgør, der måske nok kunne blive tolket som at være venstreorienteret. Og vi holdt os da for resten heller ikke tilbage fra at udgive en Lejernes lille røde som et tillæg til bladet.

     Selv var jeg ikke politisk engageret – den slags har jeg altid overladt til min bror – men jeg var måske nok lidt »alternativ«. Jeg tillagde mig fuldskæg og fodformede sko – hvilket var ret usædvanligt dengang og ikke særlig borgerligt. Jeg gik med en stribet Marimekko-skjorte uden på bukserne, og de slips, jeg havde, smed jeg væk.

     I dag har jeg kun to slips, et sort til begravelser og et andet, hvorpå der står Ramlösa, og intet af dem har jeg lyst til at bruge.

»Lejerens lille røde« var et tillæg til bladet. Den lille bog kom med en masse gode råd.

Igennem årene samarbejdede jeg med mange dygtige indretningsarkiteter. Nogle af dem blev ligefrem fast ansat. Andre arbejdede freelance, og et par af disse ville gerne være meget avancerede og fjerne sig alt for langt fra bladets læsere – og fra Bo Bedre-stilen. De havde deres ideer – om at sidde på gulvet, beklæde væggene med plastfolie eller hænge mærkelige ting for vinduerne i stedet for gardiner.

     En af dem ville kun have bøger med hvide rygge stående i reolerne. Det var pænere, syntes hun.

     På den anden side gjaldt det også om, at vi hele tiden skulle prøve at forny os – at overraske vore læsere. Det var en balancegang.

     Når vi planlagde det enkelte nummer af bladet, havde vi ligefrem en tjekliste: Var der praktisk indretning? Var der gør-det-selv? Var der noget om familiens økonomi? Var der noget om børn? Var der typehuse, have, blomster, mad osv.?

     Det sidste punkt på listen var drømmen, overraskelsen, luftkastellet – men dog ikke mere luftig, end at læserne havde mulighed for at realisere drømmen, hvis de fx vandt den store gevinst.

Ind imellem måtte vi også behandle fænomener, der var oppe i tiden, men som vi fandt temmelig tåbelige. Det gjaldt blandet andet vandsengen.

     Dengang var en vandseng i bund og grund ikke andet end en træramme, hvori der var lagt en madras i form af en plasticpose fyldt med vand. Vi kunne ikke undgå at skrive om den skvulpende seng, men for at udmale problemerne ved den digtede jeg en historie om et ægtepar, der anskaffede sig sådan en seng.

     Oppe på første sal i deres villa havde de samlet sengerammen, lagt plasticposen ned i rammen og var nu i gang med at fylde vand i dyret ved hjælp af haveslangen. 6-700 liter vand kunne der være i dobbeltsengen – næsten trekvart ton. Så da sengen var ved at være fyldt, begyndte gulvet at knage faretruende.

     Forskrækket forsøgte de at bakse posen op af rammen, men den løb fra dem, brasede gennem døren ud til altanen, væltede rækværket omkring altanen og sprang med et svup ned i haven, hvor den som en stor uformelig blå bold banede sig vej gennem bede og hække for at lande ude på en motorvej.

     Da vi havde bragt historien, blev jeg ringet op af et filmselskab: Om jeg kunne fortælle, hvor det var sket? Jo, for de ville altså meget gerne bruge det til en kommende Dirch Passer-film.

Vore indretningsarkitekter og min kone og datter optrådte ofte som fotomodeller, og det hørte med til Bo Bedre-stilen, at de var iført kjoler og skjorter fra det finske firma Marimekko (Lille Marie).

     Mændene havde ofte også en pibe i munden, men det var nu nok mere, fordi det var almindeligt dengang og et tegn på både hygge og mandighed.

     Mange af mændene havde tillige en sweater løst over skuldrene – måske for at ligne arkitekter (der aldrig havde løse sweatere, hvis dinglende ærmer alt for nemt kom i karambolage med hovedlineal og tegnetrekanter).

     Vi viste en hel del finsk brugskunst i Bo Bedre – finnerne kunne noget med flotte former og farver – og i 1965 tog min svoger, Hans, og jeg på en tur til Finland for at studere både arkitektur og brugskunst. Blandt andet besøgte vi Marimekko, der på det tidspunkt havde 400 medarbejdere.

     Marimekko ejedes af Armi Ratia og hendes mand Viljo, som i begyndelsen af 50’erne stod med en fabrik, der lavede mønstret voksdug, som ingen gad købe. Armi Ratia fandt derfor på at få en række kunstnere til at designe flotte tekstiler, som kunne blive trykt på fabrikkens lange trykborde. De blev brugt til gardiner, kjoler, skjorter, tasker osv. og blev efterhånden en stor succes – ikke mindst da Jacqueline Kennedy i 1960 gik i Marimekko-kjoler under præsidentkampagnen.

     Hans og jeg blev venligt modtaget af Armi Ratia,   som fortalte, hvordan hun som barn tre gange flygtede sammen med sin familie fra Karelen, efterhånden som russerne besatte området. Hver gang brændte de huset, de boede i, før de flygtede videre.

     Hun fortalte også om sine planer om nye produkter, blandt andet nogle små navlebørster.

     – Navlebørster?

     – Ja, små børster, når man er i bad, så kan man bruge dem til at gøre navlen ren. Vi vil lave dem i forskellige farver …

     Hans og jeg begyndte at grine, og det gjorde hun også selv: – Det var bare for sjov. Jeg kan se, at I har humor. Har I ikke lyst til at besøge mig i mit sommerhus ude ved Björkas?

Armi Ratias sommerhus husker jeg som et kæmpemæssigt, vildtvoksende træhus med utallige af de udskæringer og forsiringer, som man på svensk kalder snickarglädje. Ret en Pippi Langstrømpes Villa Villekulla.

     Men indvendigt var huset møblet på ultramoderne vis, nemlig med nogle store madrasser betrukket med Marimekko-stof. Der var kun madrasserne spredt ud på gulvet samt et kæmpemæssigt flygel og to malerier af den spanske kunstner Antoni Tàpies.

     I dette flydelandskab lå og sad et større selskab af designere og andre trendy typer fra forskellige lande, mens to smukke piger iført lange sorte kjoler og hvide kyser og forklæder gik til og fra som tjenestepiger indforskrevet fra 1800-tallet.

     Det flydende selskab spiste oksefilet med fingrene og drak rødvin til, og bagefter gik nogle af os i en skoldhed sauna, der lå ude i søen i et gammelt rødmalet bådehus for enden af en lang bro.

     På første sal var der flere værelser holdt i hver sin farve. I et af rummene var alt skrigrødt – gulv, vægge, loft, møbler, gardiner – alt. I et andet var alt grønt, i et tredje blåt osv. Jeg sov i det skrigrøde.

     Under aftenens selskab var Armi Ratia det samlende midtpunkt. Hun var dronningen af design og underholdt os blandt andet med, at hun havde planlagt sin egen begravelse ned til mindste detalje. Den skulle foregå fra Helsinkis domkirke og være en stor fest med masser af musik.

     Det blev den forhåbentlig; hun døde i 1979.

Vi nøjedes ikke med at gå i skjorter og kjoler fra Marimekko. Vi brugte også de flot finske tekstiler i en lang række af de interiører, vi viste. Det var vi nu ikke ene om. Et dameblad, der prøvede at konkurrere med os (hvad vi naturligvis ikke brød os om), brugte også stoffer fra Marimekko. Blandt andet gav de mønstre til nogle flotte regnfrakker af mønstret voksdug – og først da læserne havde fået syet regnfrakkerne, opdagede de, at voksdugen ikke var vandtæt.

Bo Bedre – det møgblad

I dag svømmer vi i specialmagasiner, men da Bo Bedre blev skabt, havde vi ikke en eneste konkurrent, og vi fik derfor en masse annoncer. Bo Bedre blev meget hurtigt et tykt blad. Som regel var bladet på over 150 sider, men en hel del forårs- og efterårs-numre var på over 200 sider.

     I den første årgang var der 668 redaktionelle sider. I den næste steg tallet til 845, og derefter var det langt over 1000 sider hvert år – plus alle annoncerne. Det betød også, at vi måtte være meget flittige til at skabe relevant stof, idet vi havde den regel, at vi altid skulle have mindst 50% stof og højst 50% annoncer.

     Med et solgt oplag, der kun få gange kom under 100.000 eksemplarer om måneden, havde vi cirka 700.000 læsere. Dette fremgik af Gallups tal i Dansk Media Index, og det høje læsertal brugte vi naturligvis i salget af annoncer.

     Med så mange læsere – næsten trekvart million – havde vi en stor indflydelse på, hvordan danskerne indrettede deres hjem, huse og haver. Tusinder af læsere tog vores særlige Bo Bedre-stil til sig, og man fik nemt den opfattelse, at sådan boede danskerne.

     Det gjorde de nu ikke helt. Hvad vi viste i bladet, var arrangerede interiører. Det var pædagogiske skuestykker.

     En dag blev jeg ringet op af museumsinspektør Holger Rasmussen fra Nationalmuseet. Han havde bemærket, at vi efterhånden havde optaget talrige billeder i danske hjem – om ikke vi kunne skænke de originale optagelser til museet?

     Han blev meget overrasket, da jeg fortalte ham, at alt var skabt i et atelier.

Mange af de læsere, der byggede hus og satte sig i en dyr husleje, blev nødt til selv at bruge hammer og sav, så en vigtig del af Bo Bedre-stilen var gør-det-selv. Bladet grundlagde faktisk for alvor gør-det-selv bevægelsen i Danmark.

     Vi allierede os med dygtige unge møbelarkitekter, som tegnede smarte og praktiske møbler og indretninger, som læserne nemt kunne lave – også selv om de havde ti tommelfingre. Og vi afholdt igen og igen konkurrencer, hvor læserne kom med deres gode idéer.

     Ikke mindst bragte vi en masse enkle ideer til, hvordan man kunne udstyre sit køkken med praktiske indretninger. Dem stod indretningsarkitekten Ellen Bisgaard for. Senere samlede vi dem i en bog.

     Det kunne ikke undgås, at denne fokusering på billigt gør-det-selv faldt mange møbelhandlere for brystet. Fulde af foragt kaldte de Bo Bedre for »spånpladebladet«. Men vi fortsatte ufortrødent i flere år, også efter at vi på forlaget havde udgivet et blad med titlen Gør Det Selv. Det var jeg senere redaktør af i otte år.

Som noget helt nyt bragte vi oplysninger om samtlige møbler og ting, der var med på billederne. Læserne skulle have at vide, hvor meget tingene kostede, og hvor de kunne købes.

     Fx fortalte vi, at salatskålen på forsiden af første nummer var fra Torben Ørskov, at den var tegnet af Herbert Krenchel og kostede 24,50 kr. (i dag kan den købes hos antikvitetshandlere for 1800-1900 kr.). Og sølvbestikket var fra Kay Bojesen – kniven kostede 10,50 kr. og gaflen 40 kr.

     Vi samlede alle disse oplysninger bag i bladet under overskriften Læserservice – en opfindelse, som læserne straks tog til sig, og som flere andre blade siden har kopieret.

     Principielt var der oplysninger om alt, inkl. forhandlernes adresser og telefonnumre, og mange læsere har siddet med en finger bag i bladet og gennemgået billederne som et stort og herligt udstillingsvindue med alt, hvad butikkerne havde at byde på.

     Der var endog en læser, som skrev, at det var for dårligt, at vi ikke fortalte, hvor man kunne købe de briller, som damen på side 43 havde på næsen.

     Vi nævnte også konsekvent, hvilke fabrikker og designere, der stod bag de viste møbler, og det var der en del møbelhandlere, som ikke kunne lide. De var vant til at fortælle deres kunder, at de selv havde lavet alle møblerne »ude på værkstedet«.

I begyndelsen hørte det med til Bo Bedre-stilen, at vi ikke viste antikviteter. Kun nogle få gange afveg vi fra denne regel, blandt andet da vi bragte en artikel om petroleumslamper. Disse lamper var meget aktuelle i de mange sommerhuse, der ikke havde indlagt el.

     Det irriterede mig, at der ikke fandtes pæne, moderne petroleumslamper, og jeg ringede derfor til Jens Kaastrup-Olsen, som var direktør for lampefirmaet Louis Poulsen: – Var det ikke noget for jer at lancere en moderne petroleumslampe? Noget ordentligt design – hvad fx med at få Henning Koppel til at tegne den?

     Kaastrup-Olsen gik lidt tøvende med på ideen, og lampen blev lavet. Koppel fortalte mig siden, at han såmænd tegnede lampen, mens Kaastrup-Olsen endnu var i røret for at give ham opgaven. Lampen fik navnet Petronella og kostede 87 kr.

     Vi præsenterede den stort og flot i Bo Bedre, og nogle måneder efter ringede Kaastrup-Olsen og fortalte, at de havde solgt 10.000 lamper. Så stærkt virkede en omtale i Bo Bedre.

     Lampen laves stadig. I dag koster den 3500 kr. og er ren retro.

I 1963 var der i Stig Lommers ABC-revy en sketch, der netop handlede om Bo Bedre-stilen. I den optrådte Judy Gringer og Poul Hagen som to af vore læsere, og da tæppet gik, var de netop kommet hjem til deres super-duper hjem.

     Husets herre var let kolerisk, og bedre blev det ikke, da han opdagede en mand, som konen åbenbart havde skjult i klædeskabet – oven i købet en mand uden en trevl på kroppen (han var tegnet af Eiler Krag).

     Et større skænderi udviklede sig, og det fik ekstra næring, da konen lukkede døren op til badeværelset. Herude stod der en dame, igen uden en trevl på kroppen.

     Det var lige ved at ende katastrofalt, da Poul Hagen pludselig opdagede, at det slet ikke var deres eget hus, men naboens, de var gået ind i: – De har indrettet hele deres hus ligesom os efter det sidste nummer af Bo Bedre – det møgblad!

Manden lavede møblerne, mens hans kone så beundrende på og rakte ham en skrue ad gangen. Flere af tidens møbelarkitekter bidrog med tegninger, som var nemme at arbejde efter. På billedet her samler det unge par møbler, tegnet af Ole Reimers. De mange møbler blev præsenteret i smukke interiører, arrangeret af vore fast ansatte og meget dygtige indretningarkitekter Lone Hübbe, Janne Krogh og Annette Gottlob, og de fleste billeder optog Jens Bull.

I datidens ofte ret enkle køkkener var det virkelig populært med Bo Bedre’s mange praktiske indretningstips. Igen og igen bragte vi billedserier som denne, og på et vist tidspunkt samlede vi alle ideerne i en håndbog, der gik som varmt brød. Det var indretningesarkitekten Ellen Bisgaard, der var specialist i køkkener, men på det punkt samarbejdede vi også med Statens Byggeforskningsinstitut.

Den moderne petroleumslampe »Petronella«, som Bo Bedre tog initiativet til. Den blev tegnet af Henning Koppel og sælges den dag i dag.

Det første populære forbrugerblad

Til Bo Bedre’s første nummer havde jeg fået arkitekten Jens Mollerup til at skrive en artikel om de tre mest efterspurgte typehuse, deres fordele og mangler. Med de mange tusinde typehuse, der blev bygget hvert år, var det oplagt stof til bladet.

     Artiklen fortalte om husenes indretning og udstyr – og om deres priser. Karl Bisgaards typehus kostede 43.000 kr., Johan Christensens 51.500 kr. og Brøchner Nielsens 48.000 kr.

     Men man kan ikke påstå, at gennemgangen af det enkelte hus var kritisk og analyserende. Det blev den først i senere numre af bladet. Her indførte vi virkelig forbrugeroplysning, og hvert hus blev anmeldt med plusser og minusser. Det var noget ganske uhørt dengang.

     Der var da også en arkitekt, som lagde sag an imod bladet. Vi havde skadet ham i hans næring, påstod han, fordi vi blandt andet havde skrevet, at hvis lågen til ovnen i køkkenet var klappet ned, så kunne døren ude fra entreen ikke åbnes. Den sag fik han dog ikke noget ud af.

Vi havde en arkitekt til først at slå perspektivet op, hvorefter Kuno Pape klædte tegningen på i sin enkle og klare streg.

Det er klart, at alle disse gennemgange af typehuse krævede plantegninger. Men vi vidste jo godt, at mange mennesker har svært ved at orientere sig på arkitekttegninger og danne sig et indtryk af mulighederne for møblering. Vi gjorde derfor ekstra meget ud af disse tegninger.

     På planerne var rummene naturligvis møblerede, og ikke bare med små firkanter. Der lå således en person i hver seng, så man med det samme kunne se, at dette var en seng, og i skabene viste vi tøj på bøjler.

     Ofte forlod vi de regulære planer og tegnede i stedet husene i perspektiv med taget løftet af, så man kunne kigge ned i rummene. Det var lidt af et speciale at lave sådanne tegninger, og billigt var det ikke, men læserne nød denne anskuelighed. Sådanne tegninger havde de aldrig set før.

     En af tegnerne var Kuno Pape, som jeg havde et glimrende samarbejde med igennem mange år. Han kunne tegne så at sige alt, meget præcist og meget pædagogisk.

     På mig virkede han måske lidt genert, og der gik da også en historie om, dengang han havde meldt sig som elev på Kunsthåndværkerskolen. Da han den første skoledag skulle indfinde sig i skolen i Ahlefeldtsgade, kunne han ikke bekvemme sig til at gå op i bygningen, men spadserede rundt nede i Ørstedsparken.

     Da han endelig forsigtigt og genert kom ind ad døren, var grafikeren Jane Muus i gang med undervisningen i tegning. Hun var en robust dame, der med kommandostemme råbte: – Her har vi modellen. Kom indenfor og smid tøjet!

     Jeg har aldrig fået at vide, om han gjorde det.

Bladet Tænk blev grundlagt i 1964. Lidt tidligere var Statens Husholdningsråd i gang med at afprøve forskellige forbrugsvarer, men Bo Bedre var det første populære og vidt udbredte blad, der konsekvent bragte forbrugerstof og sammenlignende tester af alle mulige produkter. Vi testede vaskemaskiner, strygeruller, elementkøkkener og mikroovne (der dengang hed elektronovne). Og tandpasta, opvaskebørster og børnebøger.

     Faktisk var vi et stærkt kritisk forbrugerblad, og selv om vi delvis levede af annoncer, var vi ikke spor bange for at skrive om tåbelige reklamer og forargelige salgsmetoder.

     Ikke mindst kritiserede vi hjernevask af forbrugerne i form af dørsalg og salg i biografer, hvor man inviterede på gratis kaffe og tvivlsomme varmetæpper.

     Også de mange boligudstillinger var vi efter. Vi fandt det forargeligt, at man tog entré for at se nogle stande, der i bund og grund bare var annoncer. Ikke desto mindre lod jeg mig overtale til – sammen med arkitekten Esbjørn Hiort og indretningsarkitekten Ellen Bisgaard – at være dommer i en stor køkkenudstilling i Forum.

     I mange af den slags udstillinger solgte man blandt andet standene på, at produkterne ville blive bedømt af en faglig komité, og at der ville blive uddelt guld-, sølv- og bronzemedaljer, som firmaerne bagefter kunne bruge i deres reklamer.

     Der blev lidt ballade, da vi kun fandt et enkelt køkken, som vi kunne give bronze.

Mange af de produkter, Bo Bedre testede, var helt nye i hjemmene. En af artiklerne havde således overskriften »Skal vi vaske op på amerikansk?«. Den fastslog, at det hele bliver meget morsommere med en opvaskemaskine, og at arbejdet går langt hurtigere fra hånden.

     Ved at kigge i de gamle numre, kan jeg se, at jeg oven i købet selv skrev en artikel om elektriske symaskiner. Med et citat af digteren Johan Herman Wessel havde den titlen »For hvert et mødigt sting du stak … tak«.

     Jeg, som aldrig har syet et eneste mødigt sting! Jeg håber, jeg satte mig godt ind i sagerne. Men det gjorde jeg sikkert – min kone ville gerne have, at jeg fandt den bedste symaskine til hende.

Vi begyndte med disse tester i det sjette blad, som udkom i september 1961, hvor vi dels skrev om sengebunde og orangemarmelade.

     Siden har jeg undret mig over, at vi ikke fik næsen i klemme med den marmelade-artikel. Men vi var jo amatører; det må tjene til vores undskyldning.

     Vi havde sendt seksten marmelader til Steins Laboratorium, der undersøgte vægten samt indholdet af tørstof, sukker, frugt, eventuelt farvestof osv., så den side af sagen var i orden. Men smagningen …! Vi vidste fx ikke, at der er forskel på sur/sød-smagere og salt/bitter-smagere, og de fleste deltagere i det sammenkaldte smagepanel var bestemt ikke professionelle smagere.

     Det foregik hjemme hos mig og min kone. Jeg sad for den ene bordende og Palle for den anden, og i alt var vi tolv. Der var min konens søster og hendes tante Ulla. Der var købmanden nede fra hjørnet – for at branchen også kunne være repræsenteret – samt præsten fra Frederiksberg Kirke for at give det hele et skær af troværdighed.

     På bordet stod der ud for hver deltager seksten nummererede plasticbægre med marmeladerne – i alt 192 bægre – og så skulle vi hver især udfylde et større smageskema. Det var ét fedteras, og vi var lige ved at brække os af alt det søde stads.

Senere blev vi meget bedre til den slags undersøgelser, og med de store og kostbare tester samarbejdede vi med søsterblade i Norge, Sverige, Finland og Holland.

     Vi allierede os med fagfolk, og vi var åbne over for brancherne – sådan at forstå, at hvert firma, før vi trykte, fik tilsendt test-resultaterne for egne produkter, men ikke for konkurrenternes.

     Det enkelte firma kunne således kontrollere, at priser, tal og oplysninger om deres produkt så ud til at være korrekte, men firmaet kunne ikke se, hvordan produktet lå i forhold til de andre deltagere.

     Dette kom mig til nytte, da vi bragte en sammenlignende undersøgelse af tomatketchup, hvori Irma ikke lå særlig godt. Jeg blev ringet op af den legendariske direktør Børge Olsen, der var helt oppe under loftet. Der var sørme ikke noget i vejen med hans ketchup. Det var ubetinget den bedste ketchup på markedet, og Bo Bedres tal var helt hen i vejret.

     – Men kære Børge Olsen, sagde jeg, – må jeg ikke have lov til at komme ud og besøge Dem? Så kan vi snakke om det over en kop Irma-kaffe.

     Da jeg kom derud, sad der en række alvorligt udseende personer omkring et langt bord med Børge Olsen for bordenden, og Olsen lagde straks ud i den helt store stil.

     Jeg afbrød ham: – Jamen, hr. Olsen, De har jo for længst fået tallene om Deres egen ketchup. Hvorfor har De ikke reageret?

     Der blev stille omkring bordet, indtil en mand iført hvid kittel og røde ører spagfærdigt sagde, at … jo, der kom noget fra Bo Bedre. Det lå vist ovre på laboratoriet.

     Så gik vi over til Irma-kaffen.

Er der faste priser på møbler? spurgte vi i november 1965. Eller kan det betale sig at gå fra forretning til forretning og sammenligne priser? Vi prøvede det, og resultatet var overraskende: Der kunne spares på alle møblerne til en stue. Wegners Y-stol kostede 190 kr. i København, men kun 157 kr. i Næstved.

Ikea under lup

Vi tog også fat på møbelpriserne og gjorde det ved at sende en medarbejder rundt til en række møbelhandlere. Her optrådte hun som giftelysten ung dame med tom lejlighed og fuld tegnebog og bad om priserne på fem forskellige møbler i ni københavnske butikker samt tre i Næstved. Det gjaldt blandt andet Arne Jacobsens Svanen og Wegners Y-stol.

     I artiklen kunne vi blandt andet fastslå, at en Y-stol, som kostede 190 kr. i København, kunne den unge dame få for 157 kr. i Næstved. Og hvis hun havde købt alle fem møbler i Illums Bolighus, var hun kommet af med 938 kr. mere, end hvis hun havde købt møblerne i Næstved.

     Da bladet var udkommet, blev jeg ringet op af en bøs herre fra Illums Bolighus. Han udøste sin galde over mit syndige hoved og påstod, at Bo Bedres artikel var svindel og humbug fra ende til anden. Den slags var ikke noget, et boligblad skulle beskæftige sig med.

     Jeg vil ikke påstå, at han og jeg var verdens bedste venner, og med en vis skadefryd lod jeg mig senere fortælle, at samme iltre herre var yderst upopulær blandt personalet i det fornemme bolighus.

     En varm sommerdag havde han fået øje på en ung mand, som sad mageligt henslængt i en kostbar lædersofa, kun iført sandaler, korte bukser og t-shirt. Den vrede mand var på pletten med en skideballe: Den påklædning ønskede han ikke at se. Om den herre øjeblikkelig ville forføje sig! Udgangen var den vej!

     Den unge mand, der viste sig at være en amerikansk turist, rejste sig langsomt, idet han sagde: – Ooohkay. Men gør mig lige en tjeneste. Sig til ekspedienten dér henne, at han alligevel ikke skal skrive fakturaen på de otte lædermøbler, jeg lige har bestilt sendt til Boston.

En enkelt gang fik vi virkelig næsen i klemme, og det skyldtes først og fremmest, at vi – som vi plejede – havde skrevet, hvilket spændende stof vore læsere kunne forvente i det næste nummer af bladet. I februar 1978 skrev vi på bladets sidste side:

IKEA UNDER LUP:

Hvorfor køber vi næsten

en fjerdedel af vore møbler

i et varehus i Tåstrup?

Bo Bedre går tæt på Ikea: Er de billigere? Er det egentlig så nemt, som det ser ud? Og så godt? Vi sammenligner Ikea med andre bolighuse. Hvordan det faldt ud, kan De læse i næste nummer.

Det skulle vi ikke have gjort. Ikea’s topfolk med stifteren Ingvar Kamprad og den danske direktør, Thomas Brandt, i spidsen læste jo også Bo Bedre, og de var naturligvis mere end nysgerrige efter at vide, hvad vi ville skrive i næste nummer.

     Jeg må her indskyde, at jeg dengang havde et ambivalent forhold til Ikea. Hvert år inviterede firmaet medarbejderne ved samtlige boligblade i Europa til Älmhult i Småland for at præsentere årets nye kollektion, og det var lidt af en oplevelse. Her mødte vi vore internationale kolleger, hvilket vi havde stor glæde af, og efter forevisningen af de nye modeller var der en fest med middag og dans. Ret en fornøjelse – selv om man på svensk manér først skænkede øl til maden og dernæst vin. Nogle af de udenlandske kolleger gik så tæt til de våde varer, at de faldt i svømmepølen.

     Jeg var på den ene side meget imponeret over, hvad Ikea havde fået op at stå siden grundlæggelsen som et postordre-firma i 1951. Men på den anden side delte jeg de danske møbelarkitekters og den danske møbelindustris irritation over denne svenske gøgeunge, der fik fremstillet sine møbler af underkuede og sultende arbejdere i det russisk besatte Polen.

     Jeg husker, hvordan Børge Mogensen sagde til mig: – Her har jeg fundet på at lakere det indvendige af skufferne i en olivengrøn farve, og så varer det ikke en måned, før Ikea gør det samme.

     Så jeg var let at overtale, da det på et redaktionsmøde blev foreslået at gå Ikea efter i sømmene.

     I efteråret 1977 havde Ikea kørt en annonce, der lød: »Mange har med held efterabet vore møbler, men for alle er det mislykkedes med de lave priser«.

     I annoncen sammenlignede Ikea sig med ikke-navngivne konkurrenter og fremhævede, at Ikea var billigst. Så vi satte os for at finde alternativer til Ikea’s møbler og undersøge, om firmaets påstand var korrekt.

Hvis ikke vi havde nævnt den kommende artikel i forrige nummers »forskræp«, som vi kaldte den månedlige egenannonce, så var der sikkert ikke blevet den ballade, der blev.

     Bo Bedre blev trykt hos Åhfeldt & Frank i Hälsingborg. Det var et stort trykkeri, og her blev man naturligvis glade, da Ikea’s direktion en dag henvendte sig. Ikea ville gerne snakke om mulighederne for at trykke møbelfirmaets årlige katalog i knap 16 millioner eksemplarer. Om man måtte komme på besøg i Hälsingborg for at se lidt på forholdene?

     Det måtte man naturligvis meget gerne. En større delegation fra Ikea troppede op og blev vist omkring i trykkeriet.

     Her havde man netop afsluttet trykningen af det næste Bo Bedre. Siderne lå som falsede ark, der endnu ikke var blevet indbundet i et omslag. Ikea’s folk fandt, at det var nydeligt arbejde. Det var lige den kvalitet, de søgte til deres katalog. Måtte de tage et par ark med?

     Ja, naturligvis. Det var da helt i orden. Og dermed havde Ikea – to uger før udsendelsen af bladet – vores artikel.

Artiklens tyngdepunkt var en gennemgang af sytten Ikea-møbler. De var blevet fotograferet, og ved siden af hvert billede viste vi et tilsvarende møbel fra et af tre danske firmaer: Daells Varehus, Magasin Bo eller Aage Bruun & Søn.

     Hjemme i Älmhult dannede Ikea en større gruppe bestående af teknikere, salgsfolk og advokater. Den gik vore sytten sammenligninger igennem med nogle meget kraftige forstørrelsesglas, og i syv tilfælde fandt den anledning til at sige: Jamen, på den anden side …

     Indrømmet: Ikea’s folk havde ret på flere punkter. Vi syntes selv, at vi havde gjort et grundigt arbejde, men også vi burde have haft nogle kraftige forstørrelsesglas fremme. Artiklen indeholdt op mod 800 konkrete facts; syv af dem var forkerte. Endvidere var der et par uheldige sammenlignende fotos.

     Lad mig tage et eksempel:

     Om Ikea’s vitrine-skab Vadstena i fyrrefinér skrev vi: Udførelsen er nydelig med klar plastlak og massive rammer. Et minus er dog, at lågerne ikke lukker nøjagtigt. Der kan fx udmærket være en større revne foroven end forneden. Mål: 38 x 90 x 90 cm + 10 cm sokkel. 898 kr., sokkel 68 kr.

     Billedet ved siden af viste et vitrine-skab fra Aage Bruun & Søn. Her skrev vi: Næsten samme skab som Ikea’s, dog udført i massiv fyr, ubehandlet, men i en fin udførelse. Og dørene passer, så det »slupper« ikke, når man lukker dem. Mål 30 x 70 x 80 cm. Pris: 328 kr., sokkel 30 kr.

     Som det fremgår, var Ikea’s skab godt nok større (90 x 90 cm) end det danske skab (70 x 80 cm), men også næsten tre gange så dyrt. Uden at vi havde tænkt over det, havde vores layouter imidlertid skåret de to billeder til, så skabene så lige store ud i bladet. De burde have været fotograferet på samme billede, evt. sammen med en tommestok, så man kunne se, at det ene skab var mindre end det andet.

     Ikea fremhævede også, at deres skab var udført i spånplade med fyrrefinér, mens det danske skab var i krydsfinér, samt at glasset i Ikea’s skab var nemmere at skifte ud. Det burde havde været nævnt, sagde Ikea.

Hvis Ikea’s folk ikke havde haft mulighed for at se artiklen, og bladet bare var udkommet, havde firmaet naturligvis gjort indsigelser, og i næste nummer havde vi så bragt en berigtigelse og indrømmet de syv fejl eller unøjagtigheder, der nu var.

     Nu for Ikea frem med bål og brand. De ville nedlægge et fogedforbud mod bladets udsendelse og gik til pressen – som greb historien med kyshånd. Palle var dengang meget fremme i medierne, så det var ham, der som udgiver kom til at stå for skud. Det syntes han ikke var spor morsomt.

     Fogedsagen blev afvist af Sø- og Handelsretten med henvisning til, at Ikea selv på et pressemøde havde omdelt kopier af den kommende artikel, man ønskede et forbud mod.

     Bladet var trykt og indbundet og lå klar til distribution, og enden på det blev, at vi lagde et brev om »visse unøjagtigheder« ind i bladet. Jeg skrev det, og Ikea accepterede det.

     Flere år efter mødte jeg Thomas Brandt og fik en hyggelig snak med ham. De havde grinet godt i skægget oppe i Älmhult, sagde han. I hvert fald mere, end vi grinede i vore skæg ...

En del af Ikea’s møbler er udmærkede, skrev vi i marts 1978. Men de er ikke altid bedre og billigere end andre møbler – selv om firmaet selv hævder det. Vi sammenlignede priser og kvalitet og fandt gode alternativer hos Ikea’s konkurrenter. Her ses artiklens første opslag. Det sidste opslag ses på den næste side.

Vores layouter havde omhyggeligt skåret billederne af vitrineskabene nederst på højresiden til, så de så pænt lige store ud. Men Ikea’s skab var 90 x 90 cm, mens skabet fra Aage Bruun & Søn kun var 70 x 80 cm. Det var naturligvis en kedelig fejl. Men målene stod i billedteksterne.

Nu bygger vi de nye byer

Bo Bedre var primært bladet for familier, der drømte om at indrette sig smukt og praktisk i eget hus eller egen lejlighed. Men ind imellem så vi også på de store linjer med artikler skrevet af fremsynede arkitekter.

     »Nu bygger vi de nye byer – men gør vi det rigtigt?« lød rubrikken på en artikel, som vi bragte i 1965. Den indledes med at spå, at den danske befolkning omkring år 2000 ville være vokset til cirka 6 millioner (det nåede vi nu ikke helt), og at København, Malmø, Helsingør og Helsingborg ville blive en kæmpeby med nye, store byenheder.

     Og vi var da også allerede godt i gang rundt om i landet. Enorme boligblokke skød op, planlagt efter, hvor langt byggekranerne kunne nå med elementerne, mens de kørte langs et udlagt spor. Men var det virkelig sådan, vi ville bo? spurgte vi.

     Vi kom fra det overskuelige samfund i den lille by, hvor alle kendte hinanden og havde tid til at snakke med hinanden. Eller vi kom fra den store by, hvor mange mennesker mødtes for at købe og sælge, for at more sig eller dygtiggøre sig på skoler. Byen var en by, fordi husene lå tæt, og fordi de, der havde lyst til eller brug for at bo der, kunne finde fred og ro i parker og promenader, hvor fodgængere, legende børn, græs og træer hver for sig kunne udfolde sig og få den plads, der var nødvendig.

     Dette mønster var vi fortrolige med. Men i de nye store boligbyggerier var der som regel hverken det ene eller det andet. De bød hverken på det lille samfunds eller storbyens fordele. Der var kun lejligheder, ens i hundrede- eller tusindvis, med udsigt til biler og andre huse.

Andre end Bo Bedre skrev advarende om de boligområder, der skød op i 60’erne, og som vi i dag taler om at fjerne fra jordens overflade. Men Bo Bedre var faktisk meget fremme i skoene; vi havde en holdning, og vi kunne påvirke mange læsere.

     Vi fremhævede Albertslund, der netop var under opførelse. Her ville beboerne komme til at bo på jorden i »egne«, om end lejede huse, opført fem og fem omkring små torve med skiftende udformning. Og som skrækeksempler viste vi billeder fra Gladsakse og fra Stockholm-forstæderne Täby og Vällingby.

     En af de ny bebyggelser var Tingbjerg i Brønshøj, tegnet af min professor på akademiet, Steen Eiler Rasmussen, sammen med havearkitekten C.Th. Sørensen. Det var en by efter engelsk forbillede, der med sine mange grønne haverum skulle skabe rammen om det gode liv for over 5000 beboere.

     Steen Eiler ville meget gerne have, at Bo Bedre skrev om bebyggelsen, og især mente han, at indretningen af lejlighederne måtte have interesse. Vi kørte derud sammen og så på det, men af en eller anden grund kom der ikke nogen større historie ud af det. Nu så mange år efter ærgrer det mig lidt.

     Hvis den gamle arkitekt i dag kunne se, hvad hans Tingbjerg har udviklet sig til, ville han græmme sig.

I 1965 udskrev vi en stor arkitektkonkurrence, Bo med trivsel, i samarbejde med Dansk VVS-Information, Teglindustrien og Træbranchen. Den samlede præmiesum var på 50.000 kr. – det var mange penge dengang.

     Konkurrencen gjaldt en mere avanceret havebolig, og arkitekt Ole Dybbroe havde lavet et glimrende program. Førstepræmien gik til de to unge arkitekter Theo Bjerg og Palle Dyreborg, der havde fået deres afgang fra akademiet kun tre år før. Det var lidt af en sensation.

Bo Bedre pegede på det meget betænkelige ved de kæmpemæssige beboelsesblokke, der skød op omkring vore byer.

Vi ville mere end det

Henry Heerup var den første, der forærede 200 af Bo Bedre’s læsere et grafisk blad. Det viste et par familier, der »boede bedre« i flettede bikuber (skulle det vistnok forestille).

Vi ville ikke kun »missionere«, når det gjaldt boligbyggeri og indretning. Vi ville videre ud. Vi ville fremtræde med avancerede ideer – og i forhold til samtidens ugeblade og magasiner var vi avancerede. Vi tog derfor en række initiativer – med større eller mindre held.

     Blandt andet ville vi have kunsten ud til folket – hvilket faldt meget godt i tråd med, at Palle i 1966 havde startet et flot blad, der hed Billedkunst.

     Vores indsats bestod af grafiske blade, som vi bortloddede til læserne. I hvert nummer præsenterede vi en kunstner med et signeret arbejde – et litografi, et træsnit, en radering – som vi havde fået trykt i 200 eksemplarer, og det eneste, læserne skulle gøre, var at sende os et postkort med navn og adresse; så var de med i lodtrækningen.

     Vi begyndte med Henry Heerup, og blandt de mange andre kunstnere var Poul Agger, Povl Christensen, Sys Hindsbo, Seppo Mattinen, Jane Muus, Palle Nielsen, Hans Scherfig og Herman Stilling. Vi trykte endog en plakat med et digt af Klaus Rifbjerg, som han egenhændigt signerede.

     Den  25-årige Per Arnoldi var også med og blev præsenteret som »pop-kunstner«. Allerede dengang var han noget for sig selv. Han ville overhovedet ikke lave et tryk, sagde han. Han ville forære 200 originale kunstværker til vore læsere.

     Vi købte 200 store ark papir i bedste kvalitet, og så gik han i gang med kulørte speedmarkere. Motivet var en oliekande i et enkelt rum, og midt i billedet skrev han sit navn stort og flot. – Så kan folk se, at det er rigtig kunst, sagde han. – Det er signeret!

     Under arbejdet var han godt på vej til en skrivekrampe, og ark for ark ændrede oliekanden mere og mere form: En kande, en hank, en tud – en kande, en hank, tud – en kande, en hank, en tud … Rundere og rundere blev formerne.

     På de sidste ark kom oliekanden og dens tud til at ligne, hvad en mand har mellem benene.

     Igennem nogle år præsenterede vi cirka 25 kunstnere, men vi holdt op, da vi opdagede, at det var de samme læsere, der igen og igen indsendte postkort og løb af med de grafiske blade.

     Så noget rigtig stort slag fik vi ikke slået for moderne dansk kunst.

Gennem Bo Bedre lærte danskerne den svenske kunstner Carl Larsson at kende.

Vi havde også en idé om, at vi burde vise, hvordan vi boede i gamle dage. Måske kom inspirationen fra de tv-programmer, Sigurd Lefevre og jeg havde lavet om Danmarks herregårde.

     I julen 1962 bragte vi således en stor reportage om huset, som den svenske kunstner Carl Larsson skabte i slutningen af 1800-tallet i Dalarna nord for Stockholm.

     Svenskerne kendte udmærket Carl Larsson. Hans varme og menneskelige tegninger fra hjemmet i Sundborn var elskede. Men for de fleste danskere var han dengang ganske ukendt.

     Sammen med Kunstindustrimuseets fotograf, Erik Hansen, kørte jeg op til Dalarna for at tage billeder, som vi kunne supplere med nogle af Carl Larssons tegninger. Det var en lang tur ad snedækte veje, og mørket var ved at falde på, da vi nåede frem. »War välkommen kära du, till Carl Larsson och hans fru!« stod der over hoveddøren.

     Jeg havde i forvejen skrevet til Carl Larssons datter, der boede i nabohuset, Spadarvet, og hun lukkede os ind i det tomme, mørke hus. Lyset blev tændt, og rum efter rum begyndte at leve. Det var, som om de mange farvelagte tegninger for et kort øjeblik atter blev virkelighed – som om huset pludselig blev befolket af den frodige kunstner, hans hustru, Karin, og deres syv børn, hvoraf den yngste, nu en gammel dame, stod ved siden af mig.

     Alt det prøvede vi at få frem i billeder og tekster, og historien tog læserne med storm. Der opstod ligefrem en dansk Carl Larsson-feber.

Julenummeret i 1964 bragte elleve meget flotte helsidesbilleder af, hvordan danskerne boede i gamle dage.

To år efter brugte vi en stor del af julenummeret  til en kæmpemæssig satsning: Med hjælp fra Hans Lassen, der var direktør for Den Gamle By i Århus, genskabte vores fotograf Jens Bull elleve billeder af 500 års dansk boligindretning – fra 1464 til 1964.

     Vi klædte fotomodeller i gamle dragter, hvoraf de fleste var originale museumsstykker, og arrangerede billederne rundt omkring på museer og i huse fra de forskellige perioder.

     Den slags billeder var aldrig nogensinde blev bragt i et dansk populært blad. Det var ren nostalgi; men det var også kultur-formidling på et højt plan og i et stort oplag med lange, underholdende tekster om, hvordan danskerne boede i gamle dage.

     Et par gange senere gentog vi succesen i samarbejde med kunsthistorikere, blandt andet med en serie billeder af »Dansk jul i de rigtigt gode, gamle dage« og »Jul med H.C. Andersen«.

Den første artikel i 1961 om gamle bondehuse til salg.

Nostalgien plejede vi også ved at nære drømmen om det lille idylliske bondehus langt ude på landet. Hvert år bragte vi en artikel om dette marked med billeder af huse, der aktuelt var til salg. Især de første artikler skabte virkelig sensation.

     Til den første artikel havde jeg fundet i alt 25 gamle, stråtækte bondehuse plus en gammel mølle. De lå på Møn og Langeland og kostede mellem 8000 og 15.000 kr., og bevæbnet med mit gamle Rolleiflex-kamera og min ældgamle Ford A-bil fra 1928 kørte jeg rundt og fotograferede og beskrev dem.

     Allerede i januar 1962 tog vi hul på de svenske ødegårde og åbnede en ny mulighed for at erobre gammelt dansk land tilbage. »Feriehuse for en slik«, lød vores stød i trompeten, og det var virkelig en slik. Man kunne få det lille rødmalede hus ude i de store svenske skove for helt ned til 2000 kr.

Endnu en idé var at lave et specialnummer. Måske følte vi et behov for at lave noget, der »kunne blive stående« i stedet for bare et blad. Så i november 1966 udgav vi et flot, gennemarbejdet nummer om belysning.

     Poul Henningsen og hans ideer om lys og lamper blev præsenteret i flere sammenhænge, og min gamle professor, Steen Eiler Rasmussen, skrev en artikel om dagslyset, og hvordan man kan regulere lyset med skodder. Han illustrerede artiklen med sine egne fine tegninger.

     For læsere, der netop skulle ud og købe lamper, var bladet en lækkerbisken, men alle de andre læsere var helt uinteresserede. Oplaget faldt med 40.000!

     Så lærte vi, at det er dumt at lave specialnumre. I hvert fald hvis bladet ikke sælges i abonnement, men kun i løssalg.

     Til gengæld samlede vi en mængde specielt stof i en række håndbøger, som jeg havde fornøjelsen af at redigere: Bo Bedre’s Kogebog, Havebog, Idébog, Køkkenbog, Blomsterbog, Typehusbog, Bagebog, Sommerhusbog m.fl. De første kom i 1964, og de gik i meget store oplag – af flere af dem solgte vi næsten 50.000 eksemplarer.

En række af de Bo Bedre-håndbøger, som vi solgte i meget store oplag.

Bo Bedre beskæftigede sig i høj grad med børnenes trivsel – de fleste af bladets medarbejdere levede jo selv med børn og med de glæder og bekymringer, der hører med til det at have børn. Så i hvert nummer havde vi en artikel om børn – om aktivering og opdragelse.

     Flere af artiklerne var skrevet af børnelægen Svend Heinild; andre skrev psykologen C.C. Kragh-Müller, der var leder af Bernadotteskolen i Hellerup. Men vores madskribent, Lilian Kaufmann, skrev mindst lige så mange – hun havde selv to drenge. Med den slags artikler var vi faktisk meget avancerede.

     Igen og igen bragte vi ideer til aktivering af børnene. Fx var det blevet moderne at lade børnene arbejde med fingermaling, og for at få optaget et flot billede til artiklen fik Mariette og hendes kammerat Torsten frit lejde til at male et stort maleri på en rude ud til haven.

     Børnene morede sig herligt, og billedet blev virkelig flot, men vi havde nær aldrig fået fingermalingen af igen bagefter.

     Vi mente også, at vore børn skulle læse andet end Anders And. Der burde eksistere et børneblad med underholdning, ideer og aktiviteter for børn. Det lavede vi som et tillæg til Bo Bedre og kaldte det Lille Bo.

     Bladet var bestemt en succes, skabt af meget kreative mennesker, blandt andet kunstneren Gunnar Sneum, men det var svært at tegne annoncer til, og det var helt umuligt at konkurrere med den amerikanske and, så efter halvandet år lukkede vi bladet.

En af Bo Bedre’s mange artikler om børneopdragelse, fornemt illustreret af Kuno Pape. Billedteksten lød: Ethvert hjem kan opdeles i røde og grønne områder, hvor det er henholdsvis forbudt og tilladt for barnet at komme. Men man har ingen chance for at få de røde, forbudte områder respekteret, hvis der ikke er et passende antal grønne.

»Lille Bo« var et blad specielt til børnene. Det var sjovt og underholdende, og egentlig drømte vi om, at det kunne blive et selvstændigt blad. Det blev dog aldrig til noget. Børnene ville nok også hellere læse Anders And.

Gift med en kulørt kogekone

Lige fra det første nummer var der madopskrifter i Bo Bedre. Vores filosofi var, at hvis læserne ikke kunne finde inspiration til indretning af hus og have, så kunne de i hvert fald bage et brød eller stege en bøf. Og så ellers bare fornøje sig med at læse resten af bladet.

     Til de første numre hentede vi flotte svenske madbilleder fra Allt i hemmet, og Palles kone, Inger Marie, bearbejdede opskrifterne. Men efter et halvt år engagerede vi en madskribent, der hed Lise Bræmme. I bladet måtte vi dog kalde hende for Fritze Juel, for hun skrev i Alt for Damerne, og de måtte ikke vide, at hun også skrev for os.

     Vi havde et lignende problem med en anden skribent. Da vi skulle finde et pseudonym til ham, sagde jeg: – Kunne vi måske prøve at danne et anagram af dit navn?

     – Anna Gram, sagde han, – Ja, det er lige mig!

     Madskribenten Lise Bremme flyttede efter et par år til Tyskland og kunne ikke medvirke ved fotograferingen af maden, og dermed flyttede maden ind i vores hjem. For kokkerere, det kunne min kone, Thérèse. Allerede som fjortenårig havde hun stået for familiens husholdning, mens hendes forældre var gået under jorden – de havde blandt andet stået for en af jødernes flugtruter.

     Thérèse var helt med på at lave retterne og sørge for, at de blev fotograferet. I en lang række år arrangerede hun Bo Bedre’s madbilleder, og for at kunne skabe så varierede og flotte billeder som muligt fik hun efterhånden samlet sig en masse forskellige tallerkener, knive, gafler og skeer. Vi kunne faktisk dække op til 24 personer, uden at nogen af gæsterne fik det samme service som de andre.

     Kulinarisk holdt vi os altid på et niveau, hvor vi selv og læserne kunne være med. Det var fornuftig mad, ikke for kostbar, men velsmagende. Og opfindsom mad.

     Fx bragte vi i marts 1963 en artikel om seksten »festlige fastelavns-bøffer«. Da vi havde givet alle bøfferne interessante navne, manglede vi et navn. Så bøf nummer seksten fik navn efter vores datter, Mariette. Hun er opkaldt efter Auguste Mariette, som grundlagde det egyptiske museum i Cairo.

     En dag, da jeg stod i vores supermarked, var der en herre, som kaldte på sin datter: – Mariette, kom her!

     Jeg spurgte ham naturligvis: – Undskyld, er Deres datter opkaldt efter en hakkebøf?

     Det var hun.

I dag kalder man mennesker, der arrangerer madbilleder, for stylister eller noget andet mere eksotisk, men i uge- og månedsbladenes kulørte branche kalder vi dem – når de ikke selv hører det – for kogekoner. Så min kone fik altså jobbet som kulørt kogekone.

     I mange år blev den gode mad en del af vores liv. Sammen med flere forskellige fotografer lavede Thérèse madbilleder både til Bo Bedre og forskellige bøger samt til et stort kogebogsværk, Mad fra A til Z, som Palle udgav i 1973.

     Kogebogen, der var redigeret af Lilian Kaufmann, udkom i 54 hæfter, som læserne skulle samle i nogle særlige bind, og først efter mere end tre år var værket fuldendt. Det første hæfte begyndte med Aborre med muslinger, og det sidste sluttede med Ålekvabbe-ragout, og fra A til Å stod Thérèse for over 1000 madbilleder.

     Da retterne var blevet fotograferet, spiste vi maden med største fornøjelse. Vi burde faktisk optages i Guinness Rekordbog som de eneste danskere, der har spist 1000 forskellige madretter i alfabetisk orden.

     Hverken aborren eller ålekvabben blev mine livretter. Det var faktisk sjovere, da vi nåede til B som i Bøf …

Man siger, at de flotte madbilleder i kogebøger og blade er det rene fup. At maden overhovedet ikke kan spises.  At det bare er noget, som nogle smarte fotografer har rodet sammen. Men jeg kan forsikre om, at billederne bestemt ikke er fup. Det var billederne i Bo Bedre i hvert fald ikke.

     Og dog – hvis jeg nu skal være helt ærlig, så var der jo dengang med lagkagen.

     Thérèse havde lavet en fantastisk lagkage. Hun havde bagt duftende lagkagebunde, muret dem op med en lækker creme som mørtel, dækket det flade tag med et lag af den bedste chokolade og sprøjtemalet facaden hele vejen rundt med flødeskum, så den lignede en reklame for hårshampoo.

     Lagkagen blev fotograferet på et atelier inde i byen og bagefter kørt hjem i triumf, hvorefter vejens unger blev indbudt til en fødselsdag uden for nummer.

     Da den sidste unge havde slikket den sidste klat flødeskum af næsen, ringede telefonen. Det var fotografen: – Altså, øh … har I spist lagkagen? Nå, det var ærgerligt. Jeg har lige fået filmen fra fremkaldelse, og alle billederne er blå. Jeg var kommet til at bruge kunstlysfilm til dagslys. Vi skulle meget gerne have dem taget om i morgen tidlig …

     Thérèse blev lidt knotten. Hvordan skulle hun kunne lave en ny lagkage på så kort tid og lige så flot?

     – Den klarer jeg, tilbød jeg galant. – Jeg har en plade blød masonit ude i værkstedet. Den skærer jeg nogle runde bunde ud af. Dem sømmer vi sammen, og så dækker du dem simpelt hen med chokolade og flødeskum.

     Som sagt, så gjort. Den udstoppede lagkage blev om muligt endnu flottere end den første, og næste morgen kørte Thérèse den ind på atelieret.

     Kagen blev fotograferet, men da hun atter skulle hjem, havde hun ikke særlig lyst til at tage masonitkagen med tilbage. Så hun anbragte den oven på en fremmed bil nede i fotografens gård. Ikke særlig artigt, men forståeligt nok.

     Siden spekulerede vi over, hvad der mon skete med kagen. Blev den bragt hjem til en lille familie, der ligesom vi inviterede vejens unger på fødselsdag i utide? Blev den brugt som forsoningsgave til en elsket kvinde? Eller kastet i hovedet på en utro ægtemand? Hvilke ulykker kan masonitten ikke have afstedkommet …

Det med maden fik jeg faktisk stor fornøjelse af, da jeg – efter Bo Bedre – var blevet redaktør af Alt om Mad. Det førte blandt andet til, at jeg begyndte at skrive om vin, hvad jeg har gjort lige siden.

     Det førte også med sig, at jeg gav mig til at lære fransk. Jeg vil aldrig kunne holde en flydende tale i den franske Nationalforsamling, men jeg nåede da så langt, at jeg – efter indtagelsen af tilpas mange glas – kunne rejse mig ved en større middag i Saint Émilion for at sige tak til værterne.

     Vi havde fået vagtler, og jeg nævnte den gamle regel om, at alt, hvad der har fløjet, må man spise med fingrene. Selv i fornemme selskaber som dette. Hvorpå jeg tilføjede: – Undtagen stewardesser!

     Det varede lidt, før min bemærkning gik op for selskabet, for stewardesser hedder aldeles ikke stewardesser på fransk. De hedder hôtesses de l’air. Men da dette lå klart, rejste en meget flot sort mand sig op. Han kom fra Senegal og havde noget folderigt blåt tøj på, der gik hele vejen ned til gulvet.

     – Ja, ja, sagde han, – men der, hvor jeg kommer fra i Afrika, der spiser vi altså også stewardesserne.

     Jeg kom siden galt af sted med andre franske bordtaler. På et vist tidspunkt sad jeg hos Bonnier i Paris for at give en af redaktionerne dernede nogle erfaringer om det at lave blad.

     Hver morgen stillede jeg på redaktionen klokken ni, men der var kun nogle få medarbejdere. Først hen ad ti troppede de sidste op. Til gengæld kyssede de alle sammen hinanden, og efter nogle dage kyssede de også mig.

     Den historie underholdt jeg med rundt omkring ved middagsborde i Bordeaux og Bourgogne, og alle nikkede indforstået. Ja, sådan er de oppe i Paris. De er nogle værre nogle, er de.

     Men bag de venlige nik følte jeg en vis tøvende mistillid – indtil en venlig dame i Cahors forbarmede sig over mig:

     – Er De sikker på, monsieur, at De bruger det rigtige verbum?

     Et kys hedder un baiser, så jeg var naturligvis gået ud fra, at man også brugte ordet baiser som verbum – at kysse.

     – Nej, det hedder embrasser, sagde den venlige dame. – Det ord, De bruger, er et lidt vulgært udtryk for at gå i seng med hinanden. Og det tror jeg alligevel ikke, at de gør på de parisiske redaktioner.

     Gad vide, hvad de har tænkt alle de andre steder, hvor jeg har siddet og fortalt om mine erotiske eskapader i Paris …

Thérèse, iført Marimekko-kjole, arrangerer et madbillede sammen med fotografen Stuart McIntyre. Det var til en artikel om græsk mad, så maden skulle fotograferes på en marmorplade. Det foregik i vores have i Virum, mens redaktionens medarbejdere sad inde i huset og lavede blad.

Lilian Kaufmann var den, der fra og med 1964 forfattede madopskrifterne i Bo Bedre og siden blev redaktør af samleværket »Mad fra A til Z«. Jeg fandt hende gennem en annonce med overskriften »Madglad dame søges« (dengang var der ikke noget med M/K). Den gav tyve henvendelser, og en prøveopgave viste, at Lilian var klart den bedste. I 1970 blev hun medlem af Det danske gastronomiske Akademi, men hun forsikrede, at hun fortsat ville stave sovs med v. Billedet her illustrerede en artikel, hvori hun testede forskelligt kogegrej.

Min hjælpsomme kone

Kvinder smager bedst om onsdagen. Det er en fastslået kendsgerning, når vi taler om vinsmagning. Kvinder lugter og smager i det hele taget bedre end mænd. Det har måske noget at gøre med, at det traditionelt er dem, der laver mad og lugter til babyer. Og netop om onsdagen har både mænd og kvinder fået weekendens udsvævelser så meget på afstand, at alle sanser er skarpslebne.

     Det er teorien. Thérèse var i hvert fald en glimrende vinsmager, hvilket vi havde stor fornøjelse af, da jeg var redaktør af Alt om Mad.

     En aften midt i 80’erne var vi til en middag hos gode vinvenner, der skænkede forskellige vine blindt. Gæsterne skulle gætte, hvad der var i glassene. Med en rødvin foran sig snusede og smagte Thérèse – og udbrød: – Det her … det er en Château Cos d’Estournel 1978.

     Og det var det.

     Vi havde et par år tidligere besøgt slottet i Bordeaux og været til frokost hos ejeren, Bruno Prats, på Château Marbuzet, som han også ejede, og da Thérèse blindsmagte vinen, stod hele oplevelsen fra dengang levende for hende: Den gamle dame, der lavede den gode mad, og hendes mand, der iført et stort blåt forklæde skænkede vinene ved bordet.

     Med den blinde vin i glasset slog Thérèse hele sin fornuft og viden om vin fra. Hun tænkte ikke på druesorter og distrikter, men var i et nu tilbage i slottets fine salon og genkendte vinen i glasset.

     Hjerneforskere vil kunne fortælle, at lugtesansen har direkte forbindelse til hjernebarken og det limbiske system, der tager sig af følelser og hukommelse. Andre vil tænke på den franske forfatter Marcel Prousts roman På sporet af den tabte tid, hvor fortælleren spiser en kage, une petite madeleine, dyppet i the, og straks er han mentalt hjemme hos sin tante Léonie i Combray.

     Selv har jeg det på samme måde. Når jeg oplever den særlige lugt, der kommer fra linoleum, er jeg straks hjemme hos min tante Valborg i Valby.

     Jo, lugtesansen er mindernes sans.

Thérèse havde gået på den katolske Jeanne d’Arc-skole på Frederiksberg Allé, og hun var på skolen den 21. marts 1945, da den ved en fejltagelse blev bombet af Royal Airforce, som samme dag angreb Gestapos hovedkvarter i Shellhuset.

     Der var 482 børn i skolen samt 42 voksne, hvoraf de fleste var nonner, og i alt omkom 86 børn og 18 voksne.

     Thérèse var kommet ned, før trapperne styrtede sammen, og var havnet i et kælderrum sammen med en børnehaveklasse, og den eneste vej ud var via et vindue, uden for hvilket der var opført en mur for at omdanne rummet til beskyttelsesrum. Der var kun en smal spalte at komme op igennem, men det lykkedes hende at løfte de små børn op ét efter ét og få dem lempet ud igennem spalten. Da det sidste barn var reddet, kravlede hun selv efter.

     Hun burde have haft en medalje. Det fik hun ikke. Men da vi flere år efter gik tur på Frederiksberg Allé, hvor vi boede dengang, mødte vi igen og igen mennesker, som kom hen og takkede hende, fordi hun havde reddet deres børn.

     Da hun selv kom hjem den forfærdelige dag med blodige skrammer og fuldstændig dækket af kalkstøv, var det eneste, hendes forskrækkede mor fik fremstammet: – Hvor ser du dog ud. Kan du gå ud og vaske dig …

Thérèse var i det hele taget et af verdens mest hjælpsomme mennesker, og blandt andet prøvede hun at gøre noget for de tyrkiske kvinder, der var kommet til landet sammen med de mange gæstearbejdere.

     Hun havde fattet interesse for Tyrkiet i 1970, da vi – sammen med Mariette – rejste rundt i landet i en hel måned. Efter et ophold i Istanbul havde vi lejet en bil – en stor, amerikansk flyder og en dertil hørende chauffør, der hed Soliman. Vi var blevet advaret imod selv at køre – dengang var der landevejsrøvere i Anatolien, sagde man – og med Soliman havde vi så også en tolk.

     Vi kom næsten hele landet igennem og oplevede meget, som kun få af datidens turister fik del i. Vi besøgte en gammel kvinde i en lille landsby ved Sortehavets kyst, der stolt viste os sit velholdte træhus, der blev bygget, mens flerkoneriet endnu var tilladt. På første sal var der soveværelser til alle fire koner. Hendes mand havde dog haft nok i hende, sagde hun.

     Der var borgmesteren i Sultanhani, der tog imod os, som om vi var udsendinge fra en fremmed planet, og bød os på sød te, mens han skrev en lang erklæring om venskabet mellem Tyrkiet og Danmark. Hans gamle mor sad som en sort tøjbylt på jorden uden for det lerklinede hus.

     Der var også den kurdiske kvinde fra en lille landsby langt, langt dér ude, der gerne ville have sin bror til Danmark som fremmedarbejder. – Vi er så fattige, sagde hun. Vi tvivlede ikke om det. Senere fik vi et brev fra hende – på flydende svensk. Åbenbart skrevet af de næste turister i denne afkrog af verden.

     Og så var der muezinen – bønneudråberen – i Edirne, der foranstaltede kapløb op og ned i minareten. Han vandt naturligvis.

Da vi på tilbageturen fra det østlige Tyrkiet nåede til Konya, fik Mariette, der var tolv år, »et eller andet med maven«. Hun havde det skidt, og en lokal børnelæge, Celaleddin Evren, fik hende indlagt på et hospital.

     Hospitalet var ret primitivt og præget af, at mange af de indlagte var omgivet af slægtninge. De sad på gulvet rundt langs væggene.

     Når vi hver dag gik hen til hospitalet for at besøge vores datter, fulgte en lille dreng med os. Han ville gerne prøve at tale engelsk, og det endte med, at han kom med ind på hospitalet og i nogle dage holdt Mariette med selskab. Hans navn var Tuncay.

     En dag, da vi igen var på besøg, kom hospitalets direktør ind på stuen – han kunne lidt tysk. Med en alvorlig mine førte han sin hånd hen over maven, som om han holdt en kniv, idet han med en nærmest triumferende stemme sagde: – Operieren!

     Men Mariette skulle sørme ikke opereres med vores gode vilje. Ikke på det hospital. Vi fik fat i doktor Celaleddin, der snuppede barnet ud af hospitalets pengegriske kløer og kørte os den lange vej til det amerikanske hospital i Ankara.

     På hospitalet blev Mariette undersøgt, og dommen lød: – Bare se at få hende tilbage til Danmark.

     Da vi kom hjem til vores egen læge, erklærede han, at der ikke var noget i vejen med Mariette. – Hun har nok bare haft lidt luft i maven, sagde han.

Vi havde lært Celaleddin godt at kende og fået et levende indblik i, hvordan det dengang var at være læge i et land, hvor sygdommene var mange og lægerne få, og da han kort tid efter vendte hjem fra en konference i USA, tog han omkring København og besøgte os.

     Senere kom han med sin kone og to henrivende døtre, Semha og Berna, og boede hos os i nogle dage. Semha er i dag overlæge og professor på et stort hospital i Ankara, og Berna er farmaceut.

     Celaleddins største interesse var at køre ned til byggemarkedet i Lyngby og købe en masse ting, som det dengang var umuligt at få i Tyrkiet – vandhaner, dørhåndtag, værktøj … Han købte så meget, at hans store bil nærmest var gået i spagat, da familien kørte tilbage til Tyrkiet.

     Hele dette tyrkiske eventyr vakte Thérèses interesse for Tyrkiet og for de tyrkiske kvinder i Danmark. Hun lærte sig en hel del tyrkisk og besøgte året efter lægefamilien i Konya. Og herhjemme fik hun kontakt med flere tyrkiske kvinder. De kom i vores hjem, men problemet var, at de også medbragte deres mænd, der sad og røg ildelugtende cigaretter – og efterhånden var det kun mændene, der kom.

     Det var ikke rigtigt vores kop te, så efter nogen tid lukkede vi varmestuen. Vi var nok ikke gearede til denne menneskevenlige indsats.

     Eller måske var det bare mig, der ikke kunne lide de ildelugtende cigaretter …

Nogle år senere kom der tre nydeligt udseende og velklædte tyrkiske herrer på besøg, den ene med en stor buket blomster til Thérèse. Han præsenterede sig som onkel til drengen Tuncay, der havde underholdt Mariette på hospitalet.

     – De to unge har jo lært hinanden at kende og er blevet venner, sagde han. – Tuncay er nu atten år gammel, og familien vil gerne høre, om vi kan opnå en aftale med hensyn til det unge par.

     Det var en svær situation, men jeg klarede den ved først at takke for onklens venlige interesse og derefter forklare ham, at vi året før havde lovet vores datter væk til en fransk greve. Så det kunne ligesom ikke rigtigt blive til noget.

     I november 2010 døde Thérèse efter i syv et halvt år at have boet på et plejehjem. Det var en trist afslutning på et lykkeligt og muntert liv.

Palle, en mand med ambitioner

Op gennem 60’erne havde Forlaget Palle Fogtdal stor succes. Bo Bedre var den store indtægtskilde, de øvrige magasiner bidrog, og dertil kom de populære fagbøger.

     Men Palle havde ambitioner. Han ville både udgive et ugentligt nyhedsmagasin i stil med de berømte udenlandske – Time, Newsweek og Spiegel – og han ville eje en avis. I 1968 købte han aktiemajoriteten i Information, og i 1970 lancerede han Nyhedsmagasinet NB!.

     Palle satte til enhver tid kvaliteten i højsædet og var rede til at betale, hvad den kostede. Han ville tjene penge, men han ville også lave noget, han kunne stå ved. Så da NB! skulle lanceres, lagde han stort ud og engagerede et hold kendte, dygtige og dyre journalister. Der blev ikke sparet på noget. Der var penge i kassen.

     Paul Hammerich blev administrerende chefredaktør, Palle var selv ansvarshavende chefredaktør, og i redaktionen indgik navne som Arne Trier Pedersen, Erik Aalbæk Jensen og Hans V. Bischoff. I de fleste uger havde Klaus Rifbjerg en klumme – politisk hældede bladet mest til venstre.

     NB! var et meget gennemarbejdet ugemagasin med velskrevne, aktuelle artikler, men det var tungt at lave. Man havde ikke de hjælpemidler, en redaktion har i dag. Man kunne ikke lige gå hen og tage en fotokopi. Man kunne ikke ryste layoutet sammen på en skærm, og man kunne ikke sende billeder og tekster via nettet. Og med et aktuelt ugemagasin hastede alt. Hele tiden.

     Det kostede mange penge, og til sidst var der ikke flere penge i Palles kasse.

Heller ikke købet af Information havde været en succes. Palle var direktør og formand for bestyrelsen, og han vidste præcis, hvordan bladet skulle redigeres for at blive en succes.

     Det kunne det sikkert være blevet, men Palle havde ikke regnet med bladets medarbejdere, der ville noget helt andet.

     Jeg husker, hvordan han kom hjem træt og frustreret efter at have siddet i timevis nede i Store Kongensgade og forsøgt at lære dem at lave en populær kvalitets-avis.

     Han havde købt aktiemajoriteten for en million. I 1970 forærede han avisen til medarbejderne for 80.000 kr. Millionen var tabt, men faktisk reddede han Information fra at gå nedenom og hjem.

     NB!s oplag var på vej ned, og regeringens pris-, løn- og avancestop forhindrede, at man satte prisen på bladet op. Palle havde tabt millioner.

     Efter 36 uger havde Paul Hammerich forladt redaktionen for at gå til fjernsynet, og den nye chefredaktør, Hans Morten Rubin, gjorde sammen med de 30 medarbejderne alt for at finde investorer. De gik endog til rigmanden Simon Spies, der imidlertid stillede krav om medindflydelse på den redaktionelle linje – blandt andet mente han ikke, at bladet skulle kritisere oberstjuntaen i Grækenland.

     I øvrigt irriterede Spies mange af bladets medarbejdere med sine ekstreme holdninger og let påklædte »sekretærer« og morgenbolledamer, så under forhandlingerne skrev de et ikke særlig venligt portræt af manden. Enden på det blev, at både Palle, redaktionen og Spies sagde nej. Hele dette spil har Palle indgående beskrevet i sin meget åbenhjertige selvbiografi »Med hjerte og jernvilje«.

     Efter at være udkommet i 50 uger lukkede NB!, og alle medarbejderne fik deres løn til den sidste dag. Palle gik ikke nedenom og hjem; han manglede bare penge.

     Redningen kom fra vores gamle samarbejdspartner, Bonnier. Familien i Stockholm købte i 1971 halvdelen af forlaget, og Palle var stadig direktør og formand for bestyrelsen.

     Det varede i tolv år, så sagde han til mig: – Det er jo ikke rigtigt mig mere. Det er ikke mit forlag. Der er så meget andet, jeg meget hellere vil, så nu sælger jeg resten til Bonnier …

     Det var på mange måder godt. Det blev indledningen til en række år, hvor Palle udgav nogle enestående bogværker og det flotte samleværk Illustreret Tidende, hvis første årgange blev skrevet af den fra fjernsynet kendte historiker Erik Kjærsgaard. Til de senere årgange, der blandt andet handlede om Guldalderen, skrev jeg næsten 200 artikler. Da havde jeg for længst forladt Bonniers københavnske forlag.

I sytten år var jeg redaktør af Bo Bedre, og jeg har naturligvis alle sytten årgange stående. At bladre dem igennem er ren nostalgi. De er på alle måder et vidnesbyrd om, hvad danskerne dengang for 40-50 år siden kunne købe af typehuse og boligudstyr, og hvordan de indrettede sig.

     På et vist tidspunkt kunne man købe de gamle årgange antikvarisk for en slik. Folk kunne ikke have dem liggende og ryddede deres pulterkamre og kældre. Jeg glemmer aldrig, da jeg så en annonce, som udbød »mine« sytten årgange for 200 kr. Mit livsværk for 200 kr.!

     I dag er det meget vanskeligt at købe gamle numre af Bo Bedre. Markedet er simpelt hen støvsuget af samlere – af japanere i særdeleshed.

Det er interessant at se, hvordan bladet udviklede sig i løbet af de sytten år – hvordan layout og illustrering blev bedre og bedre, mere strømlinet og smartere, men også hvordan indholdet blev mindre sprudlende, måske også mindre nødvendigt. Danskerne havde lært at bo bedre. De havde bygget deres typehuse og indrettet deres hjem, og de var begyndt at få andre interesser, ikke mindst rejser til fremmede lande.

     Så bladet fik færre kritiske gennemgange af typehuse og begyndte at bringe anmeldelser af rejsemål og gode råd om køb af ferieboliger under Sydens sol. Og historierne om møblering og indretning blev lidt mere underholdning og lidt mindre brugbar pædagogik. Men også flottere og flottere. Vi fulgte med tiden.

     To unge indretningsarkitekter stod for mange af de spændende opbygninger i bladets atelier, assisteret af vores ateliermester Jørgen Schlosser, der i dag er billedkunstner.

     Den ene var Nina Ewald, som siden har skrevet en lang række bøger og holdt en masse foredrag om indretning og ikke mindst om haver og blomster – hun sidder blandt andet i bestyrelsen for Det Kongelige Danske Haveselskab.

     Den anden var Kirsten Koch, som kom til Danmarks Radio og virkede som scenograf – eller production designer, som det hedder på nydansk – på serier som Krøniken og den Emmy-belønnede Rejseholdet. Endvidere har hun været scenograf på Bille Augusts film Zappa.

     Trods ændringerne i bladet – eller lad os bare kalde det udviklingen – må redaktionen ikke desto mindre have gjort det rigtige, for oplaget holdt sig på over 100.000 om måneden, og vi havde stadig den store tilgang af annoncer.

Da Bo Bedre var fem år gammelt, begyndte oplaget at vige, og vi måtte erkende, at vi havde begået en fejl: Vi var stille og roligt ved at skrive os væk fra læserne.

     Hver gang, vi sad og tale om ideer til kommende artikler, var der altid en, der sagde: – Naaaj, det haaar vi haft!

     På den måde kom vi ud i mere og mere perifere emner – vi havde endog en artikel om, hvordan man køber et klaver og et flygel. Ikke ret mange læsere havde brug for hverken et klaver eller et flygel.

     Dér lærte vi, at man skal vende bøtten – vende tilbage til emner, som både gamle og nye læsere har brug for at læse om. Så i de følgende år vendte vi bøtten cirka hvert femte år.

     Men da jeg i 1978 for tredje gang sad og redigerede en artikel om, hvordan man flytter – alt det praktiske, pakning i kasser, flytteanmeldelser, huskelister osv. – sagde jeg til mig selv: – Nej, nu må det vist være på tide, at du selv flytter.

     Og det gjorde jeg så og blev redaktør af Alt om Mad. For mig var en lang periode i mit liv slut – og nye perioder kunne begynde.

I januar 2011 udgav Palle sin selvbiografi, »Med hjerte og jernvilje« med undertitlen »En farverig forlæggers erindringer«. I den fortæller han ikke kun den samme historie, som jeg her har fortalt – blot fra en helt anden synsvinkel – han fortæller også om det videre forløb, efter at han havde solgt sit forlag til Bonnier. Det er en beretning om fornemme udgivelser, der alle på en eller anden måde handler om Danmark.